257 
lar dem i tvenne (viminalis och virgata). Till en början 
vill jag då påpeka, att gränserna såväl dessa sinse¬ 
mellan, som ock mellan dem och vanliga granar äro 
allt annat än skarpa. Mellanformer saknas nemligen in¬ 
galunda; ja, t. o. m. samma träd kan under sin ungdom 
vara virgata, som -äldre viminalis — eller först a, sedan 
den ena eller andra slokformen. Den ofvan omtalade 
sparsifolia utgör en tydlig mellanlänk mellan hufvud- 
formen (rustica) och viminalis, skild från den senare 
förnämligast derigenom, att grenarne af 2:dra och 3:dje 
ordningen äro talrikare och derför äfven kortare och 
spensligare, liksom ock barren äro finare och mera 
sammantryckta. — Vidare må påpekas,, att om det än 
uppgifves, att formen viminalis finnes ”på spridda stäl¬ 
len från Blekinge och Halland upp till Medelpad och 
Jemtland”,, så torde den dock i sjelfva verket vara 
mycket sällsyntare än virgata, fastän för denna senare 
speciella fyndorter pläga angifvas. I Sverige har jag 
nemligen mig ej med säkerhet bekant, såsom under 
senare årtionden anträffadt, mera ett enda träd af ty¬ 
pisk viminalis, nemligen i Kungsparken vid Upsala, 
men äfven detta existerar ej me]’a, enär det kullblåste 
under en våldsam storm vintern 1888—89. 
Att slokgranar kunna fortplantas genom frö, bevisas 
deraf, att invid äldre sådana träd yngre stundom anträf¬ 
fas. Så är t. ex. förhållandet vid Kingarums kyrka i 
Östergötland (enl. meddelande af Grefve C. G. Lewen- 
haupt). Efter sådd af slokgran-frön visar sig dock, att 
endast ett mycket ringa antal unga plantor liknar fröträ¬ 
det Ö- Så t. ex. befanns bland 5—600 dylika, i UpsaJa bo¬ 
taniska trädgård uppdragna plantor blott en enda vara 
fullt utbildiad virgata, som' nu utgör en verklig prydnad 
% för trädgården; tvenna andra utvecklade sig vid mera 
framskriden ålder till mellanformer mellan denna och 
rustica. Likaledes hafva vid Claestorp i Södermanland 
. 9 Jfr. ScHUBELEK, Norg. Væxtr. p. 412. 
Bot. Not. 1890- 
0 
17 
