94 
något lutande, mörkt blå eller mörkt violetta, oftast nål¬ 
fina taggar eller borst, korta glandler och hår; turion- 
bladen äro än parbladiga och 7-taliga (Kockenhus, 
Kullagården, Barkåkra) än fingrade 3—5-taliga (de öfriga 
lokalerna), i förra fallet utgörande sub-idæusformer (Bark¬ 
åkra) eller intermediära, i det senare vanligen sub-cæsius- 
former. Stiplerna jemnbreda. Blomställningen försedd 
med täta, nålfina, vanligen raka borst, oftast fåblom- 
mig bladig, men understundom (Glimminge, Unarp, Grö¬ 
naborg) utgörande stora qvastlika knippen från de öfre 
bladvecken (30—50 blommor i hvarje) 1 ). Foder vanligen 
oväpnadt eller försedt med några få borst, understundom 
dock (Glimminge) klädt med täta borst; foderbladens 
spetsar äro V 3 så långa som foderbladen. Kronblad än 
stora, 8—9 m.m. långa, (Grönaborg, Unarp, Brunnby, 
Kockenhus, Kullagården, Yegalt) än små, circa 5 m.m. 
(Glimminge, Barkåkra). 
Till /. latifolia torde ad interim räknas en vid Väsby 
kyrka förekommande hybridform, oaktadt den afviker i 
vissa ganska vigtiga hänseenden. Så äro turionernas 
taggar glesa och stiplerna ovala. De långspetsade sepala 
(spetsar ofta lika långa som foderbladets bredare del) 
och de mycket stora 7-taliga bladen erinra lifligt om B. 
suberectus och skulle möjligen tillåta en gissning, att B. 
suberectus är en af stamarterna till i fråga varande form. 
Förtjenar att eftersökas och studeras. 
b) f. angustifolia — turionernas uddblad hafva läng¬ 
den betydligt öfverskjutande bredden, de utbildade sido- 
småbladen ovala — aflångt ovala. 
1 ) Att en hithörande form med dylik blomställning äfven i ut¬ 
landet blifvit anmärkt, visar Favrat’s år 1884 utkomna exsiccat- 
verk, som under n.-o 3 a upptager en sådan från Schweiz ”infra 
Granges, Friburg: in dumetis”. 
