böra. söka få något närmare reda på denna form. 
Till min förvåning fann jag, att den i Fl. D. af bil¬ 
dade formen till alla delar öfverensstämde med J. balt. 
X fiMf; bvarför jag genast begaf mig till Ystad för 
att om möjligt få se växten lefvande. Det lyckades 
mig att såväl vid Ystad i sandplanteringen som i 
Köpingeåns gamla fåra anträffa en Juncus- form, som 
otvifvelaktigt är den af Drejer med namnet inundatus 
åsyftade formen, och som å andra sidan äfven är full¬ 
komligt identisk med Engelholmsformen. Han växte 
äfven här tillsammans med J. haïtiens och filiformis 
samt var fullkomligt steril, under det att de båda 
andra arterna på denna lokal liksom vid Engelholm 
egde rik v frösättning. Att nu denna sistnämda form 
verkligen är J. inundatus Drej., torde väl kunna anses 
höjdt öfver allt tvifvel; och hvad beträffar Engelholms- 
formen, så är likheten mellan denna och afbildningen 
i Fl. D. så slående, att bilden näppeligen kunde varit 
mera lyckad, om just formen från Engelholm åsyftats. 
Och att denna liksom äfven formen från Ystad är 
hybridogen, får väl anses som temligen säkert. Ty 
alla de förutsättningar, som kunna anses nödvändiga 
för att en form skall kunna uppfattas som hybrid, 
finnas förverkligade här: växten uppträder nästan all¬ 
tid i stamarternas sällskap, företer i alla sina karak¬ 
terer en sammansmältning af dessas,, närmar sig än 
den ena, än den andra och är alltid fullkomligt steril. 
Att dess hybrida natur hittills blifvit förbisedd, bör ej 
väcka förundran, då man betänker, huru jemförelsevis 
ringa uppmärksamhet som blifvit egnad åt denna 
form. T. ex. Lange och Hartman finna ej andra 
skiljaktigheter mellan hufvudformen och v. inundata, 
än att den senare har ”lägre spädare strå, mera få- 
blommig blomsamling” (Lange tillägger särskildt ”for- 
øvrigt som hovedarten”); att den form, som dessa för¬ 
fattare åsyftat, varit den verklige J. inundatus , kan 
väl å andra sidan ej betviflas. 
