Anmälan af en ny Skaudiuavislî Eosa-art, 
39 
ett florområcle — jämte talrika mer 1. m. spridda men utmärkt 
väl begränsade arter — andra åter uppträda i tallösa, sins emellan 
sammanflytande former, så har en samvetsgrann florist väl intet 
annat val än att såsom art antaga, hvad inom hans flor områ de vi¬ 
sar sig konstant och väl hegränsadt, äfven om samma ”art” annan- 
städes möjligtvis sammanfljder med andra former**). Att strängt till¬ 
ämpa denna redan förut både af mig och andra uttalade grundsats är 
något helt annat än att ”nil majus sciscere, quam utrum forma 
definita et m natura copiosa species an varietas dicenda sit” (jmf. 
SciiEUTZ Bidrag p. 22), ty, märk väl de'^af mig) kursiverade orden : 
det är näml. just det ”som gör skilnaden så stor”! Sådana u!- 
märkta och väl begränsade (”definita”) former må gärna för 
mig uppställas såsom arter, äfven om de icke äro i naturen ”ym¬ 
nigt förekommande ;” men att däremot vare sig såsom ”species” 
eller ”varietates” uppställa och namngifva en mängd myck et illa 
begränsade, med andra alldeles sammanflytande former, det är 
detta, jag för min del måste anse såsom för spesialbotanikens stu¬ 
dium högst skadligt och förvillande. 
Skulle lektor Sciieutz, då han säger sig icke hafva funnit i 
mina recensioner något ”i sak nytt eller upplysande”, _ verkligen 
hafva uppfattat dessa såsom ”personligheter”, skulle detta göra 
mig rätt ledsen. Med undantag för ett par af små personliga 
”snärtar” i lektor Sciieutz’ arbeten framkallade satser i samma 
anda, tror jag dock, att mina recensioner endast röra sig ”i sak”, 
och att de möjligen kunna vara i någon mån ”upplysande”***), fastän 
de visserligen så till vida innehålla föga ”nytt”, som min stånd¬ 
punkt i afseende på Rosorna i hufvudsak är den gamla Kochian- 
ska, för att icke säga Linnéanska! För öfrigt är det min upp¬ 
riktiga önskan, att min kontrovers med lektor Sciieutz måtte an¬ 
ses vara sådan som den uteslutande är och bör vara, näml. af 
rent vetenskaplig natur ! 
**) Det är af denna anledning, jag t. ex. anser mig oförhindrad 
att åtminstone tils vidare såsom ”arter” upptaga Mosa sepium (Tiiu- 
iLL.) och M. carelica Fr., oaktadt dessa visserligen icke hafva på 
långt när så stor utbredning eller så vida gränser som M. canina 
och M. villosa. Sannolikt sammanflyter dock M. carelica med M. 
cinnamomea, och M. sepium å ena sidan med M. canina och å den 
andra med M. rubiginosa — men icke inom vårt florområde. 
***) Bl. a. kunna de upplysa därom, att hr lektorn, för att dömma 
t. ex. af hans åtgöranden med afseende på Mosa Acharii (i Studier 
etc. p. 39) och M. hallandica (i Bidrag etc. p. 46), ännu icke fått 
rätt klart för sig skilnaden mellan M. canina och M. villosa. 
