Literatur-Öfversigt. 
55 
de dock vanligast nedanför och utanför växtpunktens celler 
(t. ex. Crucifer ce, Bryonia, Salanaceœ)\ denna knoppbildning 
är en ren sidoförgrening. I ett mindre antal fall inträffar 
det, att knopparne anläggas så nära mot toppen af stamspet¬ 
sen, att växtpunktens periferiska celler taga del i deras bild¬ 
ning; här inträder således en delning af växtpunkten (t. ex. 
Cucurbitaceœ, Hydrocharis , fröknopparne bos Euphorbia ), 
men de båda delarne blifva olika stora. En verklig Idyfning 
af växtpunkten (dicbo-polytomi) inträdör först, då utvecklin¬ 
gen af växtpunktens centrum upphör och hans celler delas i 
2 (-flere) grupper genom ett (-flere) plan genom medellinjen, 
hvarefter livar grupp blifver utgångspunkten för en ny knopp¬ 
bildning (t. ex. Hydrocharis , Valli sner ia, Vitis , Asclepiadeae , 
Solanaceœ, Asperif olice, Hydrophyllaceae , Cistaceæ). Som 
exempel på äkta klyfning hos bladen anför förf. ståndarne af 
Ricinus amer i canus. 
Somlige författare hafva ansett förgrening genom klyf¬ 
ning af växtspetsen och genom bildning af sidoknoppar för 
2 mycket olika förgreningssätt. Förf. visar här, att jemna 
öfvergångar finnas mellan de ofvan anförda olika slagen af 
förgrening. Det är nästan uteslutande i den florala regionen 
som klyfning eger rum ; der anlägges den ena knoppen strax 
efter den andra och bladbildningen träder tillbaka. Då knop¬ 
pen anlägges mycket kraftigt och fordrar stor plats på stam- 
spetsen, rycker han upp ända till medellinjen och då inträf¬ 
far klyfning. De genom klyfningen uppkomna knopparne 
äro hvarandra genast olika och utvecklas oftast till att för¬ 
rätta olika arbete. 
Förhållandet mellan blad och knopp uppfattar förf. på 
det sättet, att bladet och dess axilläva knopp typiskt höra 
samman och bilda ett slags dubbelorgan (eller dubbel-epibla- 
stem), hvars bägge delar äro olika utvecklade och hafva re¬ 
lativt olika morfologiskt värde. Allt efter det bruk, som 
finnes för dera, kommer än den ena än den andra sidan af 
dubbelorganet till utveckling på den andres bekostnad, än 
bägge i harmonisk jemnvigt. Det finnes derför ett gemen- 
