«Nomina si nescis, perit et cognitio rerura.» 
Linnés Phil. Bot. p. 158. 
Att Carl von Linné såsom ”Naturvetenskapernas Fader” sär- 
skildt inom Botaniken intagit och alltid kommer att intaga 
ett särdeles framstående rum, derom kunna ej meningarne 
vara delade, och vårt lands nuvarande Nestor inom den de- 
scriptiva Botaniken har derföre ock föreslagit, att ”Linnés 
skrifter” måtte anses utgöra ett ”Symholum” Linnéanum ”till 
föreningspunkt för vetenskapens orthodoxi”. * 
Denna sanning synes ock hafva vunnit alltmera insteg 
och erkännande, i samma mon man lyckats genomkämpa den 
reaction, hvilken först utbröt mot förgudningen af Linnés 
herbarium och hvilken, sorgligt att säga, just till följd deraf 
att försvararne blefvo besvikna i sin förvissning om en oom- 
kullkastlig auctoritet för detta, sökte att rikta sina till och 
med lömska angrepp mot tillförlitligheten äfven af Linnés 
skiifter. Måtte vi Svenskar, hvilka det i främsta rummet 
måste tillkomma att bevara hans minne i den skäraste dager, 
hans sköld blank och fri från hvarje fläck, som smutskastarne 
vilja sätta på den, dock taga varningen i akt att ej genom 
ett förmätet afguderi gifva lastarenom rum och framkalla den 
”Nemesis”, för hvilken Linné sjelf varnade! 
Hans ovanskliga ära är fäderneslandets och dermed, om 
vi äro mägtiga att fatta dettas betydelse såsom moder, ”vårt 
möderne”, och allt skryt med det arfvet bör vara lika bann¬ 
lyst som hvarje feghet för ett öppet och redligt försvar, då 
den älskades minne blifvit orättvist angripet. Kärleken till 
sanningen och hoppet om dess slutliga seger i en rättvis sak 
* E. Fries Bot. Utflygter B. I. p. 274. 
