ccBromos herba», torde i lika om ej vidsträcktare mon 
gälla om gen. Avena. 
Prof. Fries’ ypperliga afhandling om aväxtnam¬ 
nens etymologi» i Bot. Not. 1841, omarbetad för Bot. 
Utflygter Band. 1, piskar med satirens gissel från 
hvarje otympligt försök vid Avenas och andra växt- 
slägtens etymologiska härledning. Försöken åter att 
följa spåren af sådana namn som detta ända till deras 
första användande på växtföremål, måste deremot så 
mycket högre uppskattas i samma mon, detta arbete 
är förenadt med utomordentliga ansträngningar. En 
stor del förlora sig i den gråaste forntid. Om ock 
sålunda i många fall väl föga med sådana undersök¬ 
ningar kan vinnas, utgöra dock sådana slägten som 
Bromus och Avena samt alla andra, till hvilka våra 
culturväxter eller deras fiender åkerog^^äsen höra, min¬ 
nesvårdar, långt bättre än stenarnes ännu stummare 
vitnesbörd om en långt hänsvunnen tids både fröjder 
och sorger, så märkliga, att skördarne på detta veten¬ 
skapens fält torde utfalla ymnigare, än mängden anar. 
Att forntidens författare till och med på vers, 
t. ex. Virgilius: Ecl. 5 v. 35, skulle kunna åberopas 
såsom stöd för den åsigten, att de gamle till slägtet 
Avena hänförde så väl A. sativa som A. fatua Lin., 
är en gissning, hvilken jag funnit framkastad af Dr. 
H. O. Lenz i hans aBotanik der alten Griechen und 
Römer.» (Gotha 1859) p. 244. Men då skilnaden hos 
de gamle mellan slägtena Avena och Bromus ej ännu 
torde blifvit klart utredd, föredrager jag att i detta 
fall ansluta mig till Casp. Bauhinus. Han anser i 
Pinax p. 10 Avena sterilis Ad. (Adversarium opus a 
Petro Pena et Matthia de Lobel. Londini 1570) och 
Thal. (Joh. Thalii Sylva Harcynica. Francofurti 1588) 
samt Avena Grasca Caes. (Andr. Caesalpinus Aretinus. 
De plantis. Florentise 1583 cum appendice Roma3 1603) 
vara identiske med aBromos herba» Dodonaeus eller 
aFestuca avenacea sterilis elatior» Bauh. Pin. p. 9, 
hvilka sistnämda, såsom förut visats, af Linné i Fl. 
