85 
ofta kan, der den ena cellen har en dylik invikning, 
granncellens sidovägg vara jemn eller t. o. m. något 
utbugtad. I allmänhet röjer sig således en tydlig 
sträfvan hos de öfre cellerna att utvidga den yta, som 
bildas af öfre och undre cellväggarne ; hos de nedre 
cellerna deremot att genom starkare invikiiingar af 
cellernas sidoväggar öka dessas yta. Följden af de 
nu i korthet beskrifna olika cellformerna blir tydligt- 
vis den nyss anförda: den öfre bladväfnaden blir ej 
obetydligt tätare än den undre. — Denna byggnad 
af ormbunksblad är mycket vanlig; som exempel vill 
jag här nämna Polypodium aureum, glaucum, gua te¬ 
malense, Pteris vespertilionis m. fl. 
I svampparenkymets celler iakttog Stahl en rö¬ 
relseförmåga hos klorofyllkornen, hvilken visade sig 
deri, att de vid normal d.' v. s. svag belysning in- 
togo cellernas yttre och inre väggar, men vid star¬ 
kare ljus kunde draga sig till sido väggar ne. Det 
vanliga läget afsåg, såsom Stahl visade, tydligen, att 
de här bättre skulle kunna uppfånga den ringa ljus¬ 
mängd, som kommer skuggbladen eller de undre lag¬ 
ren i ett solblad till del. Eh dylik förmåga af ställ- 
förflyttning saknade deremot pallisadcellernas kloro¬ 
fyllkorn, hvilka alltid bibehöllo sin plats vid cellernas 
långsträckta sidoväggar. Svampparenkymets celler voro 
således tydligen afpassade för svagare ljus. Ju mer 
utvecklade den öfre och den undre cellmembranen äro, 
desto mera plats beredes åt klorofyllkornen och desto 
lifligare kan assimilationen ega rum ; sidoväggarnes 
större utveckling skulle för dylika celler vara alldeles 
utan gagn för assimilationen. I ormbunkarnes blad 
är således synnerligen väl sörjdt för att denna funk¬ 
tion må kunna försiggå med bästa resultat genom den 
byggnad, vi funnit hos de öfre mesofyllagrens celler. 
Till och med de plattade epidermiscellerna äro vanli¬ 
gen klorofyllförande, hvarigenom bladets assimila tions- 
förmåga ännu mera ökas. 
