9fl 
109 
och. Sisymbrium Læselii på 1840-talet, Tragopogon cro- 
cifolius i slutet af 1860-talet o. s. v.). 
De 8 arter, som 'af Hartman betecknas såsom 
”egentligen utländska” o. d., men dock äro så natu- 
raliserade, att de upptagas utan det tecken f, som 
utmärker de förvildade, äro säkerligen alla af men- 
niskan införda, några antagligen under medeltiden 
(t. ex. Inula Helenium , Bryonia alba), andra under 
17—18:de århundradena (ss. Lathyrus tuberosus ), andra 
på senare tid {Senebier a didyma och Atriplex nitens). 
Af de arter, som anföras såsom fullt inhemska 
inom Sverige, hafva 18 bevisligen först under detta 
århundrade införts. Sådana äro bl. a. Senecio vernalis , 
Crepis virens, Cuscuta Trifolii, Erucastrum Pollichii, 
Arabis Gerardi, Elodea canadensis och Alopecurus agre¬ 
stis. Något äldre svenska medborgare, ehuru antag¬ 
ligen eller bevisligen hitkomna under (16- och) 17-. 
hundratalet äro 23, hvarpå som exempel här må 
nämnas Senecio viscosus , Carduus nutans, Campanula 
rapuncidoides, Symphytum officinale, Bunias orientalis, 
Silene noctiflora, Euphorbia Esida och Fritillaria Melea- 
gris. Under en mera aflägsen tid, företrädesvis medel¬ 
tiden, infördes till ekonomiskt eller medicinskt bruk 
eller såsom prydnader i trädgårdar åtskilliga (27) 
växter, som på spridda ställen inom landet fortlefva 
och trifvas, ss. Petasites officinalis, Sambucus nigra, 
Imperatoria Ostruthium, Aquilegia vulgaris, Aconitum 
Cammarum, Berberis vulgaris, Bibes Gros sidar ia, Salix 
fragilis och Acorus Calamus. 
Angående de nu antydda 148 arterna torde intet 
tvifvel kunna uppstå, att de ej af menniskan, i de 
fiesta fall afsigtligt, blifvit införda. Utom dessa fin¬ 
nas många, som säkerligen hafva menniskan att tacka, 
för att de ega svensk medborgarerätt, och detta fastän 
menniskans åtgörande härvid varit oafsigtligt och t. 
o. m. ländt henne sjelf till skada. Så är förhållandet 
med åkerogräsen. Man bör dock väl akta sig för att 
