/ 
45 
4. Geranium silvaticum L. Af denna arl anträffade jag 
under sistlidue sommar på Norefjeld i Norge en anmärknings¬ 
värd form, hvilken torde förljena upföras som var. parvifto- 
rtttn : petalis calycem et stamina haud aequantibus apice integer¬ 
rimis 1. subcrenulatis. — Denna form, som yexle i lierna unge- 
"fär vid björkens öfra gräns nära Sorlebergssætern på Norefjeld 
i Krydsherred, var till alla delar mindre och liksom vekare än 
- * ' ’V I 
den vanliga formen, hvarmed den vexle blandad. Stjelken l — 
fot hög nedtill klädd med glesa nedåt riktade hår, uptil äfven- 
_som blomskaft, foder och rostrum med rakt utslående dels enkla 
dels glandelbärandc bår; kronbladen smala aflånga eller om- 
vändt-äggrunda afsmalnande till klo, kortare än foder och slån- 
darslängor, hvila eller blekt rosenfärgade, ådriga, i spetsen all¬ 
deles hela eller föga krenulerade. — Frijklvalvlerna och fröen 
alldeles som på den vanliga..— Någon lokal anledning till den¬ 
na formförändring kunde så mycket mindre uptäckas, som den 
vanliga slorblommiga formen frodades tält utmed och blandad 
✓ 
med denna, ulan all några mellanformer förefunnos. — Arlen 
varierar ofta till blommornas färg; vid Ronneby, äfvensom i 
vestra Norge, har jag träffat den med hvita blekt purpurslrim- 
miga kronblad men af vanlig storlek och form; varieteten fa- 
stigiatum är ej sällsynt vid Ronneby; den har mindre kron¬ 
blad men som dock äro åtminstone lika långa med fodret och 
af en intensivare mörkare färg. — Stjelkens hårighet varierar 
betydligt; än är stjelken nästan ända till basen tällbeklädd med 
utslående bår, än — och del är -vanliga fallet — nedra hälf¬ 
ten besatt med mer eller mindre glesa nedåt böjdq hår, än mot 
basen nästan alldeles glatt; formen fasligialum är knapt mera 
slräfhårig ån hufvudformen. 
% t 
5. /{«f6?i*-släglels hislora kan icke ännu anses som afslu- 
tad. Sjelfva lokalen t. ex. ulöfvar påtagligen mycket inflytande 
pa detsamma. Vexande i skugga få arterna tunnare blad med 
glesare och grönare hårbeklädnad; då de deremol vexa på sol- 
öppna ställen, erhålla de tjocka nästan pergamenlarlade blad, 
hvilka särdeles på undra sidan betäckas med en tjock tät mor 
eller mindre hvilaklig hårbeklädnad. — I Arrhenii monografi 
