149 
raklerer, saml afvikande habilus, låtit den qvarstå, tilis jag 
fåll säkrare öfverlygelse om dess föränderlighel, än blotta för¬ 
säkringar. Möjligtvis kan det ock, om någon synnerlig båtnad 
dermed vore förenad, lyckas alt bibehålla denna art på lika 
goda grunder, som de hvarpå det lyckats* Res. att, oaktadt Kocbs 
indragning, uppehålla sin Gagea pratensis . —Re enda exem¬ 
plar jag sett af J. atraius, näml. Goltländska af H:r Nyman, 
• citerad i Mant. 3, hafva bladen lika knuliga som J. silvaticus , 
fröhusen mogna längre än kalken och blommorna mindre ej 
”dubbelt större* än nyssnämndes. Antingen är då beskrifningen 
oriktig, eller hör ej den Goltländska formen till atratus . Tro¬ 
ligen äro de Halländska bättre, ehuru Prof. Fries, med afseen- 
de på dem, endast nyttjar uttrycket ”synes skijjd.” Jemnför 
man denna s. k. arts karakter med J, nigritelli , äro de så till 
vida underlägsna alt de äro helt och hållet komparativa. 
21. Luzula spadicea . Saulers ex. häraf skilja sig i intet 
från Lappska och Jämtländska, med undanlag af en tydligare 
hårloffs i slidöppningen; fullt hårlösa är icke heller en del 
svenska exemplar. Den af Koch anförda karakt, af strängarnes 
förhållande till knapparne anger äfven vår art såsom L. spadi - 
cea , ej g/abrata. Tillhör icke desto mindre vår form denna 
sednare kan man tryggt påstå alt båda arterna, Allionis och 
Hoppes, icke äro skiljda. 
22, 23. Epilobia bohöfva verkeligen den yngre generatio¬ 
nens åtgärder, alt redas ur sitt ”dunkel", och kunna ej nog re¬ 
kommenderas. Af Res:s egna, på olika tider gifna exemplar, 
och af sådane, som Han bestämt åt andra, vill det synas som 
Res. sjrlf ej alltid så noga kunnat skilja E. virgatum och te¬ 
tragonum; alt efter dess skrifter rätt förslå E . purpureum , 
roseum och montanum faller sig ej heller så lätt. — ■ Hvad 
Epilobia alpina angår, torde det för nybegynnaren blifva 
svårt nog att i arter skilja vexler, som en Læsladius ej trott 
sig kunna bestämma (ban säger sig i bref 1842 eller 43 icke 
hafva reda på Fries’ al pinum ), och om hvilka Lindblom yttrar 
all former finnas, om hvilka man stadnar i fullkomlig ovisshet, 
hvarlhän de böra föras. Jag har derföre efter Wahlenberg be- 
