155 
böljat noggrannare studeras. Orsaken till de äldre bota¬ 
nisternas försumlighet i delta fall förmodas härleda sig 
från arternas stora yttre likhet, som icke vid hastigt på¬ 
seende gifvit anledning att urskilja dem. Botanister, som 
på sednare lider användt omsorg på arternas noggrannare 
granskning, äro bland andra Ghoisy, Engelman, Babington 
och Pfeiffer. Dock förmodar förf., alt flera arter ännu 
återstå att urskiljas. Inom Sverige har slagtet blifvit för— 
summadt, så väl i fråga om arternas bestämmande, som i 
observerande af de förändringar desamma undergå genom 
alt förekomma på olika växtplats. Ehuru förf. begagnat 
de bästa kända, honom tillgängliga arbeten, som afhand- 
lat ifrågavarande växter, beklagar han dock, alt han nöd¬ 
gats sakna flera engelska skrifter, som innehållit afhand— 
lingar öfver slagtet. Professorerna Fries, Agardh och Zet— 
terstedt anföras slutligen, alt hafva lemnat flera för af¬ 
handlingens författande behöfliga upplysningar. 
Efter framställandet af en utförlig slägtkarakler om— 
nämnes, alt slagtet blifvit af de flesta författare hänfördt 
under familjen Gonvolvulaceæ, hvilket afhandlingens förf. 
äfven gillar, i det han säger sig icke kunna godkänna 
Pfeiffers åsigt, att deraf bör bildas en egen familj, Gus— 
cutaceæ. Likaledes ogillar han, att slagtet sönderdelas uti 
flera mindre slägten. Pfeiffer har nemligen uppställt tre 
slaglen: Cuscuta, Epiltnella och Cuscutinaf hvartill Engel- 
man lagt ännu ett fjerde, Leptdanche. De Svenska arterna 
tillhöra Guscuta och Epilinella, utmärkta, Cuscuta genom 
4—3-flikig blomkalk, jemnbreda märken och tvårummigt 
fröhus, och Epilinella genom fembladig blomkalk, klubb- 
likt förtjockade märken och ofullständigt tvårummigt fröhus. 
Börande släglels historia anföres, att G. Bauhin (1623) 
endast upptager två arter, Cuscuta major och minor, samt 
att Tournefort icke eller antog flera, lika litet som öfriga 
naturforskare före Linné. Nyssnämnda båda s. k. arter utgöra 
Linnés C. europcea, men en ny, C, americana, tillägges uti 
Linnés arbeten. Först uti den af Murray utgifna editio¬ 
nen aG Linnés Systema Vegetabilium upptages C. Epithy-^ 
mum. Som ofvan anfördes, är det under de sista 20 åren, 
som artantalet blifvit betydligt förökadt. Så beskrifver 
Ghoisy (i De Candolles Prodromus) 38 säkra arter och 
