I 
159 
mig i FysiograCska Sällskapets Tidskrift framställda former, 
dervid stödjande mig vid de af Författaren mig benäget medde¬ 
lade exemplar. — Under Ep. origanifolium har jag samman¬ 
fört hithörande fonner med Ep. al pinum majns Fr.; sålunda hör 
Ep. origani/olium y. intermedium 1. c. rätteligen till Ep. 
alpin, majus. Ep. orig. ^ ramosum hörer åter till den verk¬ 
liga- ii/;. origantj'. ocli utgör deraf en ej allenast ganska stor, 
ulan äfven ovanligt grenig form. — Ep. alpinum i Fys, Sällsk. 
Tidskr. afser den mindre formen af den sannskyldiga Ep. alpi¬ 
num. — Ejp. milans 1. c. är alldeles densamma som 
hvilket sednare namn i alla hänseender är alt föredraga och 
som förträffligt utmärker bladformen, som hos denna är mera ' 
linear, än hos någon bland de öfriga. — Ep. palustre ^ inter¬ 
medium 1. c. tillhör Ejp. palustre^ såsom kapselns hårighel och 
de (mer eller mindre) tillbakavikna bladkanterna ådagalägga.— 
Hvad vidare angår sjelfva arterna, så medgifver jag gerna alt 
de kunna förtjena upslälias som skiljda, ehuru jag anser deras 
historia ännu icke böra betraktassoni afslutad. Den mest utmärkta 
är måhända Ep. lineare genom sill mera cæspilosa vexlsält, sina 
jemnbreda trubbiga blad och små blommor, hvilka regelrätt 
äro hvila, ehuru jag på Dovre såg former med blekröda kron¬ 
blad, som svårligen till någon annan art kunde hänföras. Ep. 
origanifolium utmärker sig genom stora, mörka, purpurfärgade 
ådriga blommor, ål den äggrunda formen mera lendei ande blad, 
hvilka jemle sljelken äro mera glänsande, då deremol Ep. al¬ 
pinum har mindre, blekare ofta hvila blommor, ål den aflånga 
formen mera tenderande blad, som jemle sljelken äro mera 
opaka. Jag hav dock samlat former med hvila blommor i stor¬ 
lek mycket närmandö sig dem hos Ep. origanijol. ^ äfvensom 
mycket små- och hvil- eller blek-blommiga specimina med glän¬ 
sande stjelk och blad. Ep., origanifolium frodas bäst i infer- 
och sub-alpinska regionerna, der den utmärker sig med både 
de .mellersta och öfversla bladen spetsade, då den på tjällen of¬ 
ta har allä bladen, utom de aljra öfversla, trubbiga, ja till och 
med i spelsen fullkomligt afrundade; former, hvilka yäl- böra 
hänföras till Ep. alpinum majus hafva äfvenledes de öfra bla¬ 
den ganska ofta fullt ut så spetsiga som Ep. orignnifolii (så¬ 
dant specimen förekommer i mitt ex. af Hcrb. norm. VIII n:o 
44, hvaremot i milt ex. af H. N. V. n:o 41 förefinnes under h 
en form, som svårligen kan hänföras till Ep. miganifol. ulan 
väl måste antagas genom 'någon förblandning hafva der fått sin 
plats, enär bladform och hela habitus antyder Ep. alpinum). 
— E. alpinum minus har jag på fjällen såväl i sydveslra som 
mellgrsla Norge, om ej oftare, så åtminstone likaså ofta anträf¬ 
fat med röda (ehuru ljusare) blommor, som med hvila, hvilka 
åler synas vara vanligast hos den stora formen. — Månne icke 
rotskottens olika beskaffenhet bestämmes af de olika stationerna 
och lokaliteterna ; jag tyckte mig på Dovre varseblifva något dy- 
