nas öt'ver hur högt en del arter gå, som man är van att 
se på södra Sveriges ängar eller i skogar, t. ex. Ra- 
iiuiic7tlus aci'is, som mycket ofta uppträder i fjällregio¬ 
nen tillsammans med de alpina arterna R. nivalis och 
R. pygniaens. Cardamine pratensis är i videregionens 
kärr mycket Axinlig och uppträder där i en form med 
särdeles stora, rent hvita blommor. Trollins enropaens 
uppträder ymnigt i fjällregionen, åtminstone i dess nedre 
del, dit äfven Caltha palustris går upp. Menyanthes trC 
foliata anträffas ymnigt i björkregionens kärrmarker, och 
ända upp i högfjället träffar man Tussilago Rarfara. 
Blomningstiden för dessa växter, som ju söderut äro vår¬ 
växter, rycker i fjällen allt längre fram på sommaren ju 
högre man kommer, och på sina högst belägna växtplat- 
ser hinna de nog aldrig utveckla mogen frukt. 
Sedan N. J. Anderssons dagar har ju hos oss 
arternas vertikala utbredning och därmed förbundna för¬ 
hållanden mycket litet studerats, hvarför här ett gifvande 
iakttagelsefält ligger öppet för dem, som under uppehåll 
i fjällen ha tillfälle att studera det. Våra senare floror 
sakna ju helt uppgifter om den vertikala utbredningen. 
I Norge har man egnat något mera uppmärksamhet däråt, 
M. N. Blytts flora innehåller rätt många uppgifter 
om arternas höjdgränser och uppträdande i olika regio¬ 
ner, och äfven senare norska författare ha haft sin upp¬ 
märksamhet fästad på dessa förhållanden. Bl. a. har 
Tussilago Farfara varit föremål för ett omnämnande af 
Handegaard som framhåller, att arten i fråga är en 
fjällväxt, och synes antaga, att den från fjällen vandrat 
ned och blifvit ogräsväxt på odlade ställen. Detta anta¬ 
gande S 3 mes dock knappast nödvändigt, ty den har väl 
också funnits i låglandet före kulturens framr\"ckande 
Conspectus Veg. Lupponiae (c.,). 
‘h Handegaard, J., En norsk plante, som blomstrer i sneen 
Xatiiren 1899. 
Densamme, Haardföre planter i lavlandet. Sammastädes 1900. 
