20 
nande Brunkol. Pechkolilcl ger, liksom öfvérhufvud Brunkoleilt 
elt delsamma egel brunl slreck. Del förvandlas i Svartkol, om 
man glödgar det i slutet rum. Förf. redogör vidare fullständityl 
för Pechkohlels ölVergång i strnkturlöst Briinkpl derigehom att 
de inre lagren af trädet lossna från hvarandra och småningom 
förändras och genom angripande af närliggande delar äfven små* 
ningorn förvandla dem. 
Större delen af de i Stenkol förekommande slammar utgö¬ 
ra blott aftryck af barken, då det inre är förstörd* och antin¬ 
gen elt hål återstår, eller är del upfylldt med stenmassa. I 
yngre formationer aftager i allmänhet denna bildning, så att 
Förf. aldrig funnit den i Brunkolsformalion. Deh organiska 
kroppen råkade mellan de mjuka schichlen, hvarigenoin ett af¬ 
tryck af barken upkom, hvarefler det inre sannolik förstörts 
genom förrutlning och ersatts af oorganiska i närheten varande, 
i allmänhet lillhårdnandé substanser. Stammens bark är anlin- 
gen förvandlad i en stenkol liknande massa och visar dä ännu 
så mycket af sin fordna struktur, som man med obeväpnadt öga 
kan se hos lefvande vexler, eller ock är den förstörd och blott 
ett kolpulver qvar, som ligger mellan aflrycket och stenkärnan. 
Aflrycken äro alltid konkava, och sXenkarnan, söm intagit stam¬ 
mens ställe, motsvarar noga aflryckels form, då det tydligen 
först bildats efter delta, l det inre af stenkärnan finner man 
ofta dessutom lemningar af andri vexler, och i slammar af Ca- 
lamiler några yngie grenar af samma arl. Slammar af Lépido- 
dendrer och Sigillarier förekomma sällan i deras ursprungliga 
runda form, likval alltid beläckla ilied bark. Den tryckning, 
som gifver dem den plalla formen, måslö skett sedan fyllningen 
försiggått. Deremol'hos alldeles plaltryckta slåmmur af Calami- 
ter inträffade delta tryck omedelbart efter affallandet af del in¬ 
re, då båda ylorne ligga på hvarandra. — Men huru skalk man 
förklara, säger Förf., att då den tjocka, Irädarlade cellulväfnaden 
hos' stora Lepidodendrer, Sigillarier och Calamilslammar förrutt¬ 
nat, de veka äf parenkyraatös cellväf beslående grenarne och 
bladen af dem, äfvensom de tallösa späda Ormbiinkarne före- 
konima väl bibehållna i samma slen? Huru öftä ser man icke 
9 
