ii 
muntra botanisterna till ett utförligt studium af de växt- 
geographiska rikena, dessas olika karakterer och de geo- 
gnosliska och physiska förhållanden, hvarunder de finnas. 
Dessa påståenden mä endast anses såsom profpåstäenden, 
bestämda alt närmare undersökas. Derföre endast ett par 
ytterligare bänlydningar i detta afseende. Det är bekant, 
att Nya Holland och södra Afrika utmärka sig genom en 
hög grad af mångfald i växtformer och derjemte ega en 
stor egendomlighet, medan dereraot det extratropiska Syd- 
Amerikas Flora saknar både mångfalden och egendomlig¬ 
heten och ej obetydligt närmar sig till Europas och Nord- 
Amerikas flora. Denna mångfald kan ej äga sin grund i 
växternas vandring; ty härtill lämpa sig såväl Nya Hol¬ 
land som södra Afrika föga; emedan det förra är allde¬ 
les omgifvet af haf, det sednare på trenne sidor och på 
den fjerde af höjder och nakna öknar. Mångfalden kan 
ej heller hafva sin grund i klimat-förhållanden, ty dessa 
erbjuda, förmedelst hafvets större inflytande i den södra 
hemispheren, färre olikheter. Skulle dessa märkeliga för¬ 
hållanden hos de trenne Continenterna i del södra half- 
klolet ej bäst kunna förklaras af historiska skäl? — Äfven 
på Nya Holland och Syd-Afrika synas arterna mindre 
fattas; äfven här utvisa familier, som måste räknas till de 
fullkomligare, en stor utveckling och blifva mycket herr- 
skande, såsom Acacierna och Myrtaceerna. Ännu ett: de 
flesta saltväxter (halophyter) höra till de minst utvecklade 
femtalsväxter, nemligen till de kronbladlösa, en grupp, 
som i fornverlden spelade en större röle än nu. Skulle 
detta möjligen antyda, att dessa växter höra till en äldre 
växtformation, som just derföre, alt dessa växter funnos 
vid hafskusten, bäst kunde bevaras under omhvälfningariie. 
Det finnes möjligen någon, som anser dessa under¬ 
sökningar ovigliga, såsom ej förande till något säkert re¬ 
sultat. Men fäster man afseende vid hvad t. ex. Petre- 
factläran var för 50 år sedan och hvad den nu är, så 
behöfver man ej uppgifva hoppet att äfven i dessa un¬ 
dersökningar skrida framåt. Visserligen finnas gränser för 
det menskliga vetandet; men endast genom att pröfva, 
kunna vi lära oss känna dessa gränser. Naturforskaren 
må ej skrämmas af naturens lysta, gätofulla sphinx, utan 
söka tvinga den att tala. 
