i3i 
al(B och alæ betäcka med sin ena kant earina^ kallas vexil¬ 
lum det yttersta^ alæ de twre, och de 2 bladen, som ut¬ 
göra carina de innersta^ fastan vexillum står närmare axeln 
och carina är i inllorescensens periferi och slår således 
ytterst emot ögat. 
Deremot kallar jag sådane delar eller organer, som 
vända sin rygg emot blomsteraxeln, t. ex. vexillum, för 
‘postica (bakre); dem, som vända sin rygg emot bractean, 
kallar jag antica (främre )y och dem, som vända ryggen 
åt sidorna, lateralia (åt sidan sittande) samt dexterum och 
sinistrum (det högra och venstra) efter den ställning de 
hafva för ögat, men icke i afseende på blomsteraxeln. 
Den del, som sitter rätt innanför en annan del af 
en annan blomdels-krans, kallar jag parallel med denna 
{icke, såsom man vanligen brukar, opponerad emot denna). 
Således är den minsta ståndaren hos Papilionaceæ parallel 
med vexillum, den största ståndaren parallel med det 
udda kalkbladet och icke, såsom vanligast. säges, oppo¬ 
nerade mot dessa. 
Denna terminologi gäller äfven för alla följande ob¬ 
servationer. 
Anmärkningar. 
Papilionaceerna bafva det märkvärdiga, att deras udda 
kalkblad sitter parallelt med bractean, d. v. s. är anticum 
(det främsta), dä deremot det vanliga hos andra Fanero'— 
gamer är, all det udda kalkbladet är posticum (det ba- 
kersla). Man jemföre t. ex. dess blomma med en Labiats. 
Derigenom blir denna blomma bakvänd emot de vanliga 
och i sjelfva verket en flos resupinatus. Deraf kommer 
alt slåndarne hos en Papilionacé vetta emot axeln, men 
t. ex. hos en Labiat emot periferien af blomstergrenen. 
Orsaken till denna märkvärdiga egenskap måste sö¬ 
kas deruti, att en ny eller till utvecklingen sednare axel 
blifvit förkrympt och med detsamma en bractea försvunnit. 
Denna bractea återfinnes bos en del slägten af Papiliona¬ 
ceerna, neml. hos de arter deraf, som hafva en flos soli¬ 
tarius och en articulerad blomstjelk. En sådan ny bractea, 
hvilken jag kallat bracteola, finnes t. ex. hos alla de spe- 
