lens hudömsning. De äro neml. endast celler, hvilka 
börjat lösgöra sig. 
Vi skola nu jemföra stjelkens vårtor eller parasitiska 
rötter hos Cuscuta europæa med rötterna i jorden. Det 
är bekant, att arterna af slagtet Cuscuta gro i jorden, 
derefter växa i höjden med rak stjelk och om de uppnå 
någon växt, som har saftig stjelk, icke endast linda sig 
omkring densamma och utbilda vårtor, utan de intränga 
med dessa vårtor uli den saftiga stjelken och hemta der- 
ifrån sin näring. Så snart Cuscutan har uppnått en annan 
växt och der fastsugit sig, utdör stjelkens nedre del med 
roten; men detta sker afven om växten har fäst sig vid 
en uttorkad stara eller till och med en jernstång, hvarifrån 
den icke kan hemta någon näring. Äfven bortdör växten 
om den icke träffar något föremål hvarpå den kan fästa 
sig och hemta näring, oaktadt nog näring finnes för den¬ 
samma i jorden. Uti Berlins botaniska trädgård har Link 
sett en mängd unga stånd af Cuscuta europæa växande 
på en öppen plats, hvarest den förmodligen uppkommit 
genom tillfälligtvis utspridda frön; men alla bortdogo dä 
de uppnått en höjd af 6 till 8 tum, emedan de icke 
träffade några andra växter, med saftiga eller styfva stam¬ 
mar, att fästa sig vid. Stjelkens sugvårtor hos Cuscuta- 
arterne hafva åtskillig form, men merendels äro de trub¬ 
biga, kägellika med afrundad spets. Ofta sammanflyta 
tvenne, tre eller flere med sin basis och de fä dä utse¬ 
ende af en kam. En sådan enkel, ännu icke inträngd, 
vårta visade i längdgenomskärning och under 182 gångers 
förstoring följande: 
Det yttersta cell-lagret vid sidorna bestod af papill- 
lika, framstående celler, liknande rotspetsarnes papiller. 
Härpå följde tre rader af rundade parenchym—celler, hvil¬ 
ka i en båge omgåfvo hela vårtan. I vårtans midt befann 
sig en trubbig kägla af långsträckta, smala, nästan paral¬ 
lela celler, hvilka utgjorde vårtans kärna. Dessa cellers 
riktning var lodrät emot stjelkens axel. Stjelkens växt- 
fibrer äfvensorn barkens cellrader hade icke ändrat 
sin riktning, undantagande de båda yttersta cellrader- 
ne i barken, hvilka gjorde en lindrig böjning emot 
vårtan. Uti vårtans kärna, som föröfrigt var mycket 
