40 
F. Areschoug. 
ytterligare spridt sig. Efter ait livad man känner om 
norra Asiens vegetation, kan man ej förmoda, att den i 
denna verldsdel är mindre allmän än i norra P]uropa — 
tvärtöm synes det enligt alla uppgifter vara otvifvelaktigt, 
att den därstädes är lika allmän som hos oss. Skall man 
därför af denna arts närvarande utbredning söka utreda 
dess ursprungliga centrum, kan man med lika stor sanno¬ 
likhet förlägga' detta centrum till Asien som till Europa. 
Men nu tala åtskilliga andra förhållanden, på hvilka i 
min föreg. afhandling uppmärksamheten blifvit fäst, för 
den meningen, att R. ideens haft sitt centrum antingen i 
Nordamerika eller kanske ännu sannolikare i nordöstra 
Asien (såsom Japan, Amurlandet och andra närgränsaiide 
länder). Dels har nämligen sistnämde område utan alt 
tvifvel utgjort ett centrum för ganska många såväl euro¬ 
peiska som nordamerikanska växtarter, dels har R. idceus 
sina närmaste systematiska affiniteter bland de Ruhus- 
arter, som ännu växa i så väl nordöstra Asien som Nord¬ 
amerika, under det den i Europa står fullkomligt isolerad, 
hvilket annars, visserligen icke kan sägas vara förhållan¬ 
det med de öfriga europeiska, huskartade arterna af detta 
slägte. När nu härtill äfven kominer att hela den yttre 
organisationen hos R. idœns ingalunda öfverensstämmer 
med de klimatiska förhållandena, under hvilka den bäst 
trifves, åtminstone enligt de lagar, som reglera de öfriga 
Europeiska formernas afpassning efter de yttre lifsvilko- 
ren, i det denna art som har på undre sidan filtludna 
blad, föredrager ett kallt klimat, men alla andra euro¬ 
peiska, filtludna Ruhus-d^ri^x tillhöra de varmare och var¬ 
maste trakterna af vår verldsdel, så finner jag i detta 
förhållande ett vigtigt stöd från ifrågavarande arts främ¬ 
mande ursprung. 
Men invänder hr Lange — det förhållande, att R. 
idceus har sina närmaste anförvandter i Japan och Nord¬ 
amerika, utgör ingalunda något bevis för dess främmande 
ursprung, ty samma förhållande äger äfven rum med flere 
