Tillägg angående ”Granens kTiaitoppfållning”. 
71 
tet mellan tassarne, livarefter han lät skotten falla; ge¬ 
nast härefter fattar han en annan gren, athiter ett nytt 
skott och fortfar så af-äta deii ena toppkvisten efter den 
andra; ytterst på spetsen af den stora grenen blef han 
längst sittande och afbetade den där rikaste skörden af 
kvisttoppar. 
På sådant sätt sågo vi denne Ekorre afäta åtminstone 
15—20 stycken kvisttoppar på omkring 15 minuters tid och 
han hade därjemte tid att förflytta sig från en gren till en 
annan; till det minsta kunde vi därför uppskatta honom 
kunna åstadkomma 30—40 stycken dylika kvisttoppars 
fall på den halftimme vi åskådade honom, och då han 
sålunda per timma torde kunna orsaka fallet af 60—80 
till kanske 100 dylika kvisttoppar, så torde det vara tyd¬ 
ligt att ingen annan orsak till denna granens kvisttopp- 
fällning hehöfver antages, utan att EJcorren torde vara 
ocJi är enda orsaTcen härtill. 
Kvisttopparne nedfölllo blott en eller annan till mar¬ 
ken; de allra flesta fastnade i de under belägna grenarne, 
däraf man kan förstå hvarföre de på hösten och vintren 
efter snöfall eller mildväder, eller kanske blåst i så stor 
mängd och ofta på en gång eller plötsligt finnas vara 
nerfallne under granarne. 
Till min föregående beskrifning borde jag äfven till- 
lägga, att icke alla granar fälla sina kvisttoppur årligen, 
utan man kan iakttaga att än den ena än en annan är 
underkastad denna kvisttoppfällning. Särdeles har det vi¬ 
sat sig att de mest friska och yfvigt utbildade granarne 
framför alla andra fällde sina kvistar, in. m. hvilket allt 
efter den kännedom jag nu fått öfver orsaken, låter helt 
enkelt och naturligt förklara sig. 
Ulltuna d. 29 mars 1875. 
