äro emellertid endast de i marken nedgräfda förråden, 
och dessa torde aldrig hopas i förrådskamrar, utan nöt¬ 
ter, ollon o, s. v. nedstoppas en och en *) i lös jord. 
Hvarje ekorre kan på detta sätt »beså» ett skogsparti 
om A / 4 —2 hektar. 
Vid uppsökandet af sin egendom ledes ekorren lika 
litet som nötskrikan och nötkråkan af luktsinnet. Dödas 
ägaren, få nötter och ollon därför kvarligga orörda i 
marken eller anträffas endast tillfälligtvis af andra djur. 
Mina undersökningar visa vidare, att ej alla frukter 
återfinnas af ägaren. 
Det har således visat sig, att Sciurus gräfver ned 
sina ollon, nötter och andra frukter 2 ) precis på samma 
« 
sätt som Garrulus och Nucifraga. Den invecklade och 
allt sedan Linnés tid ifrigt diskuterade frågan om vissa 
skogsträds spridnings sätt får alltså anses vara i sina 
hufvuddrag löst. 
Beträffande smågnagare, nötväckor och hackspettar 
skall jag fatta mig kort. Skogsmöss och vissa sorkarter 
anlägga verkliga förrådskamrar, d. v. s. vinterforrådet 
hopas på ett enda eller ett par ställen (och oftast) i deras 
gångar nere i marken. Dessa födoämnesdepåer, som 
ej sällan anträffas vid gräfningsarbeten, vid brytning 
af stubbar eller vid bortförande af större stenar, utgöras 
i många fall af hasselnötter samt af ek- och bokollon 
och tillskrifvas då ofta ekorren, nötskrikan eller nöt¬ 
kråkan. Nötväckan (Sitta europæa) har för vana att 
kila in nötter, ollon m. m. i barkspringor på löf- och 
barrträd ellér mellan barken och veden i barrträdsstub- 
bar; att nötskrikor och nötkråkor skulle förvara sina 
förråd på samma sätt, är däremot oriktigt. Hackspet¬ 
tarna samla aldrig förråd för vintern, men större hack- 
■ - / 
1 ) Eller högst två på samma ställe. 
2 ) Enligt uppgifter i Fauna ocli Flora (1908 p. 54, 106) förtär 
ekorren gärna hästkastanjer och samlar äfven vinterförråd af dessa 
% 
stora frön. 
