131 
det. att den intakta, ofvan det minerade partiet utspända 
epidermis lör anthocyan. Det senare har jag vid flera 
tillfällen iakttagit hos Plantago major. Enligt Linnanie- 
mi förekommer förhållandet särskildt hos Solidago Virg- 
aurea och Centaurea Jacea —- anthocyanfärgningen är 
här rent af diagnostisk —, men därjämte mer eller 
mindre konstant och ofta först under senare utvecklings¬ 
stadier hos Taraxacum officinale, Helenium Hoopsii , Chrys¬ 
anthemum roseum , Centaurea phrygia. Tussilago Farfara 
och Knautia arvensis. Bbischke omnämner rödfärgade 
bladminor hos Potentilla reptans , Tormentilla erecta och 
Chenopodium album. I senast anförda fall skulle jag 
vilja sei anthocyanbildningen en effekt af .cellinnehâllets 
begynnande intorkning och däraf framkallad koncen¬ 
trationsökning. I vissa fall har jag nämligen funnit 
äfven denna faktor inducera anthocyanbildning. 
Som ofvan antydts, är det ett anmärkningsvärdt 
faktum, att i regeln endast palissadparenkymets celler 
— åtminstone till en början — förtäras af minerande 
insektlarver. Detta är fysiologiskt förklarligt, om man 
tager hänsyn till den relativa näringshalten hos bladens 
celler. Att palissadparenkymet innehåller de specifikt 
assimilatoriska elementen och till följd däraf för större 
mängder assimilât (kolhydrat) än andra väfnader. är 
sedan gammalt bekant. Att palissadcellerna därjämte 
äro ägghviterikare än t. ex. svampparenkym- och epi- 
dermiscellerna, har jag tidigare visat vid mina under¬ 
sökningar öfver blads ägghvitereaktioner, undersökningar, 
hvilka därjämte gifvit vid handen, att den hufvudsak- 
liga ägglivitehalten betingas af kloroplasterna och att 
rikedomen på ägghviteämnen står i korrelation till kloro- 
fyllfärgningens intensitet. Förklaringen till att i regeln just 
palissadparenkymet förtäres af minerande insektlarver 
ligger sålunda däri, att ifrågavarande väfnad erbjuder 
för dem den från flera synpunkter kraftigaste näringen. 
Det kunde förtjäna att undersökas, huruvida i så- 
i 
i. 
