ï 
1 
133 
GÅRDH och andra, . forskare. Richter inrymmer emeller- 
tid i sin uppfattning af företeelsen äfven andra för¬ 
klaringsmöjligheter. Han tillskrifver sålunda larvernas 
i minorna deponerade exkrementhopar egenskapen att 
konservera klorofyllet och på detta sätt hindra dess 
förstöring på hösten. 
Som af det anförda framgår, kan saken ingalunda 
betraktas som utredd. Möjligt är, att den af Richter 
uttalade uppfattningen af larvexkrementernas konser¬ 
verande förmåga å klorofyll innebär ett uppslag, som i 
framtiden kan leda till experimentell verifiering. Enligt 
min mening har man i sådant fall närmast att tänka 
sig.' att från körtlar i larvernas tarmkanal eller därtill 
sig anslutande organsystem af söndras ett antienzym, som 
inaktiverar det vid klorofyllets désorganisation verksamma 
enzymet öcli därigenom upphäfver återvandringen af 
klorofyllet på hösten, sa att detta tvingas att in i det 
sista, äfven efter bladets affallande, fortsätta närings 1 
beredningen i parasitens tjänst. 
Tubeuf har. som nämnd t, fäst uppmärkamheten på 
en annan punkt. Han hänvisar till att klorofyllet ofta 
kvarblifver kring' af svamp infekterade bladfält. trots 
det att ledningsbanorna fortfarande äro intakta och icke 
ens förete fysiologisk ringling. Man har enligt Tubeuf 
att föreställa sig, att det öfverskott på kolhydrater, som 
inträder vid hindrad utvandring, undanskjuter tendensen 
till förstöring af klorofyllet. De af svampen angripna 
ställena utgöra — liksom i än högre grad zoocecidier — 
orter för stegrad ämnesomsättning och bilda, under in¬ 
flytande af parasiten, attraktionscentra för näringsäm¬ 
nena i bladen. Ifrågavarande bladparceller äro att be¬ 
trakta som »Fremdkörper» med ung, meristematisk väf- 
had, undandragna de korrelationslagar, som bladets öfriga 
fält äro underkastade. 
Sådana ställen förhålla sig som 
unga växtdelar och visa icke de för åldrandet egendom¬ 
liga företeelserna. • 
