32 
säger Linné sjelf, att det är svårt att uppgifva hvem som 
är den egentliga upptäckaren af sexualiteten hos vexterne; 
ty det är med de flesta uppflnningar som med floder; de 
begynnas med små tillflöden från olika håll tills de slutligen 
vinna den styrka, att de kunna bära fram äfven det tyngsta. 
Om således Linnés anhängare sedermera skulle hafva till- 
skrifvit Linné äran, att hafva varit sexual-theoriens upphofs- 
man, så är det förvisso icke derföre att de af Linnés skrifter 
kunnat blifva dertill förledde, utan det måste snarare antagas, 
att de antingen icke läst hvad Linné derom skrifvit, eller också 
högre uppskattat hans förtjenster derom än som sker i nuti¬ 
dens bedömmanden. 
Det torde i alla händelser stå fast äfven efter nutidens 
kritik, att före Linné sexualtheorien icke vunnit någon slags 
burskap inom vetenskapen. Oaktadt Camerarii skrift utkom 
flere år före Tourneforts på sin tid berömda och mycket 
ansedda arbeten, hade den på dessa intet inflytande. Tour- 
nefort anser ståndarne såsom organer för aflorande af öfver- 
flödiga vätskor ifrån blomman. För min del tror jag att 
man med full sanning kan säga, att före Linnés tid det var 
ett mycket ringa antal botanister, som fäst sig vid de den 
föregående tidens observationer, hvilka sedermera framdragits 
såsom stöd för sexualtheorien; och det kan måhända tilläg¬ 
gas, att äfven dessa betraktade åsigten mera såsom en hy- 
pothes, än såsom en faststäld sanning. Med Linné var för¬ 
hållandet annorlunda; han hade, som det synes, redan i 
Stenbrohult funderingar öfver sexualförhållandet hos vexterne, 
och af hans egenhändiga anteckningar framgår det att Yail- 
lants skrift, derom han redan 1729 erhöll kännedom, gjort 
på honom ett starkt intryck. Man har i hans Flora Lap- 
ponica bevis på, att han äfven under Lappska resan syssel¬ 
satte sig med dithörande observationer; och i hans sednare 
skrifter anföres en män£:d observationer öfver ståndarnes och 
