30 
likasom mörkare strimmor nedtränga ifrån stigmat till ovula. 
Det kan således knapt vara något tvifvel om att Linné sett 
pollenrostellerne och den ledande cellväfven, hvilka vanligen 
antagas först på 1820-talet blifvit upptäckte. Bland andra 
försök redogör Linné äfven omständligt för ett lyckadt försök, 
att med pollen af Trago]pogon x>orrifolius, som har violetta 
blommor, beströ stigmat af Trago^gogon pratense som har 
gula blommor, och erhöll från så behandlade capitula mogna 
och fertila frön, hvarifrån plantor uppgingo med blommor, 
som upptill voro purpurfärgadé nedtill gula; och till bevis 
för uppgiften hänvisar Linne till frön, som synas hafva varit 
bifogade prisskriften. Linnés skrift belönades vid Akademiens 
sammanträde den VI Sept. 1670, och det tryckta exem¬ 
plar, som jag har framför mig, bär samma årtal (liksom 
Pritzel uppgifver tryckningsåret; Haller uppgifver 1671, 
sannolikt oriktigt, möjligen att skriften då omtrycktes). Först 
året derpå utkom Köhlreuters skrift, och det är sålunda be- 
visligt att hvad Sachs uppgifver angående Linnés förhållande 
till Köhlreuter icke öfverensstämmer med verkliga förhållandet. 
Men redan långt förut hade Linné både genom egna 
och andras observationer och experimenter öfvertygat sig sjelf 
om riktigheten af den lära, som han sedan sökte göra gäl¬ 
lande. Kedan 4 år innan han blef student i Lund, och 
således sannolikt innan han hade någon aning om andras 
arbeten, hade han i Stenbrohults trädgård experimenterat 
med en Gurk-vext, derpå han borttagit hanblommorne och då 
funnit att honblommorne icke satte frukt. Sachs, som icke 
synes hafva någon aning om hvad Stenbrohult varit för Linné, 
afvisar experimentets betydelse med anmärkningen, att man 
icke vet hvem som gjorde experimentet L 
* Uti Sponsalia plantarum p. 47 lyda orden: Anno 1723 in 
horto Sfenhrohultensi Pepo florehat; flores anfheriferi quofidie soUi- 
