16 
och K lutea. När man sedermera af den ena åter fann 
flera former, skiljde man dessa genom nya tillagda ord. Uti 
Baiihins pinax finnes sålunda en N. lutea major, en N. lutea 
minor magno flore, en iN. lutea minor parvo flore, en N. lutea 
minor flore fimhriato. Man fortsatte på denna väg i den 
mån man urskiljde flera former, så att hos Tournefort upp¬ 
räknas under hvarje af honom antaget slägte en rad af for¬ 
mer, betecknade på detta sätt. Beteckningen med 2:ne ord- 
kan man således spåra långt tillbaka, men de betecknade 
snarare en karakter, än utgjorde ett namn i den Linneiska 
meningen, och de hade icke något bestämdt värde, så länge 
man icke gjort sig reda för skillnaden af slägte och art, va- 
rietet och ålders-olikhet; de utgjordes så att säga af mynt 
af olika värden, koppar, silfver och guld under samma prägel. 
Slägten och arter måste sålunda först fastställas, och det var 
väl äfven af detta skäl som det Linneiska namnsystemet fö¬ 
reslogs först sedan de andra reformerne blifvit genomförda. 
Både i Flora Suecica af 1745 och Flora Ceylanica af 1747 
har Linné ännu qvar det äldre betecknings-sättet för arterna, 
och det var egentligen först i Species plantarum af år 1753 
•• 
som den nya nomenclaturen fullständigt genomfördes L Annu 
i andra editionen af Species plantarum 1762 stå species- 
namnen införda på ett sätt, som på en gång kunde tillfreds¬ 
ställa det förut begagnade och det nya namn-systemet. Att 
namn-reformen utgjorde en utomordentlig lättnad för veten¬ 
skapen, derom torde numera knapt kunna vara mera än en 
mening, och så vidt jag känner har också det Linneiska namn¬ 
systemet öfveralt blifvit antaget. 
Genom en serie af särskilta arbeten hade sålunda Linné 
omgestaltat hela den del af vetenskapen, som han omfattade; 
^ Uti Pan Suecicus af 1749 användas species-namn, såsom ett 
”breve .. . epitheton, quod tamen ex ipsa Flora illustratiir”. 
