14 
å andra att utfinna de karakterer hvarigenom arterne åtskiljdes, 
och slutligen att ordna desse inom slägtet. Man finner af många, 
på olika ställen i Linnés arbeten ofta återkommande uttryck, 
hvilken stor vigt han lade på denna del af sitt reformato¬ 
riska verk. Han uttalade sålunda att all verklig kunskap 
måste grunda sig på kännedom af arterne (omnis ver a cog- 
nitio cognitione specifica innitatur). Han lade likaledes den 
största vigt derpå att hos hvarje art uppsöktes och i så korta 
ordalag som möjligt angafs den character essentialis, hvar- 
igenoni den skiljdes från andra. Linné sökte sjelf så noga 
som möjligt att följa denna regel, och det var utan tvifvel 
genom hans klara uppfattning af dessa arternes karakterer, 
och hans stora förmåga att uttrycka dem, som hans art¬ 
diagnoser blefvo mästerstycken, som ännu i dag hvarje sak¬ 
kunnig måste beundra. Hör man sig mödan att genomläsa 
Critica hotanica, så måste man deraf få det intryck, att Linné 
år 1737 redan klart uppfattade både reformens art samt svå- 
righeterne af det arbete, som på detta område förelåg honom. 
Han begynner den del af Critica^ som behandlar species 
diagnostiken med orden: Partem aggredior Botanices in Jiunc 
usque diem intactam, och han redogör sedan utförligt för 
hvad som måste göras. Det var likväl först 15 år sednare, 
som han kunde utgifva Species plantarum, deraf ännu, 9 
år sednare, utkom en ny upplaga ytterligare utarbetad. Uti 
företalet säger han sjelf att han, för att icke vilseledas af 
föregångarnes oklara beskrifningar, med flit icke upptagit 
andra arter än de han sjelf sett. Det är således nästan 
uteslutande efter egna observationer, som han både uppställer 
och karakteriserar arterne. Uti Bibliotheca Botanica kallar 
Haller Linnés arbete: maximum opus et ceternum; han be- 
klagvar endast att Linné icke haft tillit till andras observa¬ 
tioner öfver mera sydländska arter, hvarigenom arbetet skulle 
vunnit i fullständighet. 
