4 
Hedan långt före Linnés tid hade man börjat samla 
material för en vetenskap om naturen. Man hade redan 
genomsökt Europa och många aflägsnare länder, som då voro 
tillgängliga. Caspar Bauhins pinax af år 1623 uppgifver 
antalet af deri uppräknade vextformer till 6000; men ibland 
de skiljda formerne förekomma arter och obetydliga variatio¬ 
ner om hvarandra, nästan utan åtskilnad. Af den vanliga 
Hyacinthen, som under blomsterodlarnes behandling förändrats 
i talrika variationer, upptager Bauhin icke mindre än 18 for¬ 
mer; af Murgrönan, som under olika åldrar får ett olika ut¬ 
seende, beskrifvas dessa ålderstillstånd som särskilda former. 
Man hade också börjat sammanföra de skiljda formerne i ett 
slags slägten, med ledning af vissa för dem gemensamma 
karakterer. Men dessa karakterer hemtades snart sagdt 
ifrån hvilken öfverensstämmelse som helst. Yexter, hvilka 
likasom klöfvern hade 3 samsittande blad, sammanfördes un¬ 
der benämningen Trifolium. Man hade således en Trif, 
acetosum som var en nutidens Oxalis, en Tr. arhorescens 
som var en Gytisus, en Tr. fragiferum som var en Fra- 
garia.) en Tr. he^gaiicum som var en Anemone^ en Tr. 
aquaiicum som var en MenyantJies — vexter som hänföras 
till mycket olika familjer. Under ett annat slägte Millefo- 
lium sammanfördes en Achillea, en BanunciiluSy en Cerato- 
'pliyllum, en Utricularia o. s. v. Många af dessa slags slägten 
utrangerades visserligen småningom; men ännu hos Rajus, i 
Methodus emendata af 1703 förekomma slägten som ka¬ 
rakteriseras genom storlek, bladform, färg, lukt och smak. 
Mindre blommor och blommans finare delar förbisågos ofta. 
Tournefort, Linnés närmaste store föregångare, hemtade vis¬ 
serligen sina slägtkarakterer från blomman, men hufvudsak- 
ligen från dess yttre form. Hans Apocymiim omfattar arter 
af både Asclepiadeer och Apocyneer. — Olika författare kal¬ 
lade samma former med olika namn; och olika former med 
