73 
göra deras identitet föga trolig. R. tæniarum afviker neml. 
derifrån genom följande: Turio lågböjd spenslig vidt krypande 
o. rotslående; bladen 5-nato-pedata (ej digitata) med fårade 
(ej plana) bladskaft. Stiplerna n. trådsmala, på blomgrenarne 
smalt jämbr. lansettlika. Den typiska blomställningen rik o. 
bladig, sammansatt af utstående kortskaftade dikasier, stödda 
af kortskaftade mest enkla blad, och rikare väpnad med 
starka krökta o. klolika taggar, sparsamt blandade med några 
få räta. Blommor knapt medelstora med smalare o. urnupna 
kronblad, yngre röda, äldre bleknande, på skuggformer hvita. 
Frukt något mindre än hos R. plicatus, väl utbildad och 
ännu vid mognandet pubescent. — Det karaktäristiska hos R. 
infestus är deremot, enl. nämde förff. : de breda corylifolii- 
stiplerna, blandningen af räta o. krökta taggar i inflorescen- 
sen, som för öfrigt är ”parva atque contracta” Whe, samt 
slut!, dess om R. plicatus erinrande habitus. Intet af allt 
detta inträffar på R. tæniarum! Att Focke likväl, fast med 
tvekan, identifierat dem, måste bero på honom tillsända aty¬ 
piska o. mindre fullständiga ex. af R. tæn. Wissa rubologer 
söka neml. gerna stöd för sina åsigter hos utländska aukto¬ 
riteter, hvilka dock om våra nordiska former veta föga mer, 
än hvad de öfversända torra kvistarne kunnat lära dem. Att 
A. gjort R. tæniarum till en typisk R. infestus, bevisar hans 
förakt för karaktärer, då de stå i vägen för hans genealo¬ 
gier och migrationshypoteser. Hans beskrifning på R. tæn. 
— annars teml. god — är svag just i afs. på differenspunk¬ 
terna från R. infestus. Så beskrifves t. ex. blomställningen, 
som är en af de vigtigare differenserna, efter en toppgren, 
i st. för den typiska, som är att finna hos blomstammens 
mellangrenar (Se ”Observations” pag. 188). Den 1. c. vid- 
fogade bevisföringen öfver denna arts ursprung, fädernesland 
o. invandring, förtjenar påpekas såsom typ för denne förfat¬ 
tares framställningsart i allmänhet. 
23. R. Radula v. microphylla anser A. vara ”endast 
en mager och utsvulten form”. Är han utsvulten beror det 
väl på bristande aptit eller dålig matsmältning, ty nät ing 
fattas honom visserligen icke vid de feta bergsrötterna på 
Wämmö. De inom detta och andra slägten ganska konstanta 
mikrofyllformerna förekomma som oftast blandade med huf- 
vudformen, hvadan en bättre förklaring öfver deras uppkomst 
fordras, än den A. gifvit. 
28, 29 o. 31 kallar A. ”obetydliga formförändringar”. 
Visserligen, ifall någon form, som vidgar artens formkrets, 
