108 
i sällskap med Alnus incana. Gråalen är äfven för 
denna pilart i längden en öfvermäktig fiende; nigri¬ 
cans förhåller sig emellertid något olika jemförd med 
triandra och gör i striden för sin tillvaro ett vida 
kraftigare motstånd än denna. Dess öde beror när¬ 
mast på förhållandet mellan de individmängder, i 
hvilka båda kommit till platsen. Är nigricans här¬ 
vidlag öfverlägsen, torde också dess tillvaro vara tryg¬ 
gad, ty en partiel öfVerskuggning orsakad af glesare 
stående, låt vara äfven yfviga och skuggrika alar, 
tål den rätt bra vid. Är o båda ungefär lika i indi¬ 
vidantal får nigricans svårare att reda sig. I längden 
växer Alnus om nigricans och denna senare får erfara 
en öfverskuggning, som med tiden blir alllt fullstän¬ 
digare. För de farliga följderna häraf söker nigri¬ 
cans- skydda sig genom ett ändradt växesätt. Hittills 
hafva buskarne varit yfviga och rikt förgrenade ända 
från marken, men från och med den inträdda öfver- 
skuggningen upphör grenbildningen åt sidorna, den 
vä^er nu mera på längden och på bekostnad af de 
nedre grenarne och kvistar ne, som torka bort, sänder 
den i höjden en svag och rankig stam, som bär en 
vanligen föga löfrik krona. Den uppsöker mellan¬ 
rummen mellan alarnes kronor, når derigenom ljuset 
och räddar lifvet. Ett dylikt bemödande att genom 
stegrad längdtillväxt komma ifrån de förderfliga följ¬ 
derna af en öfverskuggning har jag mera sällan iakt¬ 
tagit hos triandra , som snarare ger sig nästan utan 
strid. Är o alar ne emellertid så tätt hopstående, att 
deras kronor bilda ett sammanhängande löfhvalf, fin¬ 
nes äfven för nigricans ingen hjelp längre. Den delar 
triandras öde, förkväfves och dör. Sådana lemningar * 
efter forna nigr i ca obestånd har jag - funnit flerstädes, 
såsom på öar i närheten af Karlstad, vid Dejefors 
m. fl. ställen. Undervegetationen i wh/Wcawsbestånden 
har jag ej funnit i någon märkligare grad skilja sig 
från den, som åtföljer triandra. Några särskilda väx- 
