137 
och mera tjockväggiga hos uppräta än hos nedhän¬ 
gande grenar. 
Fraxinus excelsior och v. pendula (förut under¬ 
sökta af Tschirch). Skier enky mgrupper na är o hos den 
senare mycket mindre än hos hufvudarten, de saknas 
dock, efter hvad jag kunnat finna, aldrig helt och 
hållet. Skier enky mcellerna ha tunnare väggar och 
större lumina hos pendula än hos hufvudformen. 
Vid jämförelse mellan ett i Upsala botaniska 
trädgård växande ungt träd af Betula verrucosa v. 
dalecarlica med långa, smala, slakt nedhängande gre¬ 
nar och ett ungefär lika gammalt träd af Betula pa¬ 
pyracea med tjockare styft utåtriktade grenar, fram¬ 
trädde skilnaden i den anatomiska by gnaden tydligt. 
Skier enky mceller na är o nämligen på tvärsnitt, anbragta 
på lika afstånd från toppen af grenen, hos papyracea 
större med jämförelsevis mindre lumen och tjockare, 
väggar än hos dalecarlica. Därjämte förhåller sig 
vedringen mycket olika: på 26 cmts afstånd från 
toppen var hos dalecarlica tvärsnittets radie något mer 
än dubbelt så stor som afståndet från centrum till 
vedens omkrets, då der emot hos papyracea på samma 
afstånd från toppen nämda afstånd förhöllo sig till 
hvarandra ungefär som 9 till 7. Hos papyracea äro 
grenarne på denna höjd icke så synnerligen mycket 
tjockare än hos dalecarlica , h vadan barkpar enky met 
hos den senare intar en absolut större volym. Den 
mekaniska ringen i barken blir hos det undersökta 
trädet af dalecarlica betydligt närmad till centrum. 
Abies excelsa och v. viminalis. Den senare har 
som bekant mycket långt hängande grenar, nästan 
jämntjocka öfverallt, mot spetsen märkbart tjockare 
än på motsvarande delar hos hufvudartens grenar. 
Oaktadt denna tjocklek äro de afgjordt svagare bygda, 
i ty att vedmassan är mycket mindre. Detta fram¬ 
träder ännu tydligare vid jämförelse mellan viminalis 
och arter med styffc snedt uppåtriktade grenar, hos 
