170 
vid jemförelse med det vid de relativa hufvudaxlarne 
förekommande antalet högblad blifver mindre sannolikt. 
Yid de nämnda axlarne anträffas, som vi sett, 
det anmärkningsvärda förhållandet, att toppblommans 
foderblad äro superponerade de närmast föregående 
bladen, vare sig att dessa äro ett par högblad (hg. 8) 
eller ett örtblad och ett högblad (figg. 1 och 2). Den 
fullständiga, nästan oväntade öfverensstämmelse härmed, 
som återfinnes vid blomskaften (der det andra foder¬ 
bladet står öfver högbladet), kan möjligen synas för¬ 
klarligare genom antagandet att andra förbladet är 
inryckt i fodret, än om man tänker sig foderbladen 
följa på ett fullständigt förbladspar. Det andra för¬ 
bladets upptagande i fodret skulle då medföra den 
ovanliga trans versel-ställningen af foderbladen och följ¬ 
aktligen af blommans symmetriplan samt äfven blom¬ 
ställningens fortbyggande medelst axlar ur första för¬ 
bladens veck, genom hvilket allt Montia skiljer sig 
från närstående slägten enligt Eichlers skildring af de 
vid Portulacaceœ vanligen rådande förhållandena; dock 
torde att döma af Eichler, anf. st. p. 125 anm. 1, 
förbladen superponerade foderblad icke vara alldeles 
främmande för familjen. 
Yid den uppfattning af förbladen och blommans 
ställning, som i det föregående blifvit utvecklad, är 
frågan om blomställningen lätt afgjord. Då den är 
sammansatt af de ur förbladsvecken framgångna ax¬ 
larne, är den, såsom fig. 5 visar, ett typiskt zigzag- 
knippe, och om högbladen under toppblomman äro 
tvenne, ses af fig. 3, att de gifva upphof till anti- 
droma (hvilket likväl torde vara tillfälligt) och nästan 
jemnstarka zigzagknippen. 
På grund af denna senare omständighet måste 
jag återupptaga frågan om förbladen. Betecknas de 
till samma par hörande bladen efter ordningsföljd med 
a och b, så är i öfverensstämmelse med det föregående 
inom den vegetativa regionen b-grenen kraftigast (a- 
