201 
deles på samma sätt, som de af mig undersökta, vågar 
jag icke afgöra, då några sådane icke stodo mig till 
buds. De undersökta knölar ne voro 1 j 2 —2 mm. långa 
och icke uttömda; de voro synnerligen rika på stär¬ 
kelse, så väl — ehuru i mindre grad — i de inre 
väfnadernas celler, der ”bakteroider” talrikt förekommo, 
som i synnerhet i de utanför liggande, der bakteroi- 
der voro mera sparsamma. Genom jemförande under¬ 
sökning af en mängd knölar syntes också att stär¬ 
kelsemängden i cellerna tydligen minskades i samma 
mån som bakteroiderna ökades och hos de största 
(äldre) knölar ne fanns stärkelse nästan uteslutande i 
de yttre väfnadernas celler (närmast under korklagret). 
Det var sättet för stärkelsekornens upplösning, som 
här isynnerhet ådrog sig min uppmärksamhet. 
Fig. 1 visar tre stärkelsekorn, som börjat upp¬ 
lösas; en liten urhålkning har nemligen uppstått på 
den sidan, med hvilken kornen ursprungligen legat in¬ 
till ett annat korn. (Kornen äro nemligen förenade 
till s. k. sammansatta korn.) Denna urhålkning har 
på skilda korn icke samma form och storlek. I densamma 
kunde nästan alltid iakttagas en mängd små rörliga 
bakteroider. Dessas rörelse är ofta så liflig att sjelfva 
stärkelsekornen derigenom försättas i rörelse och jag 
har tydligen kunnat iakttaga huru enskilda bakteroi¬ 
der utifrån inträngt uti stärkelsekornens håligheter. 
Att detta endast skulle vara en molekular rörelse sy¬ 
nes mig mindre sannolikt. Då klor zinkjod tillsattes, 
så upphörde rörelsen. Om håligheten blir större (fig. 2) 
— hvarvid stärkelsekornet får utseende af ett litet 
zoosporangium — så äro vanligen de små rörliga bak¬ 
teroiderna flera. Redan vid första påseendet får 
man den föreställningen att kornets upplösning (ur¬ 
hålkning) sker under inverkan af bakteroiderna. Denna 
upplösning är sålunda mycket olika den som Reinke 
