44 
av mycket karaktäristiskt utseende. Ben är på en längre 
eller kortare sträcka jämnbred och merändels utåtriktad 
(ytterkanten ofta räk). Hos typiska A. patula- former 
har radikulan ett helt annat utseende. Den är kort 
och tjock samt hastigt avsmalnande och morändels tyd¬ 
ligt utåt-inåtkrökt (ytterkanten oftast jämnt avrundad). 
Då ett större antal fullmogna frön från de båda typerna 
tages till jämförelse, framträder denna olikhet i radiku- 
lans utseende snart nog. Alla de exemplar av Atri¬ 
plex patula L, som jag varit i tillfälle att undersöka (från 
de skandinaviska länderna, Tyskland, England, Frank¬ 
rike, Österrike och Ungern) visa en med avseende på 
radikulans form mycket vacker överensstämmelse. Där¬ 
emot visa de till A. stipitata Westerlund hörande for¬ 
merna, som av auctor föras till gruppen Patulae , en 
med A. hastata och A. latifolia överensstämmande ra- 
dikula. Stipitata-îoTmQrvL&s samhörighet med denna se¬ 
nare grupp synes därför i hög grad sannolik, oaktat de 
genom bladformen mera överensstämma med A. pat ., 
vilket också föranledde Westerlund att föra dem till 
denna grupp. I den nyare litteraturen föras de dock, 
om de överhuvud upptagas, till Hastatae (ex. Ascherson- 
Graebner). 
Möjligheten av att kunna från varandra skarpt be¬ 
gränsa grupperna Hastatae och Patulae underlättar i 
hög grad systematiseringen av dessa former. Orsaken 
till den namnförbistring och villervalla, som är ett av 
släktets mest utmärkande drag, beror till största delen 
på den ständiga sammanblandningen av Patulae med 
Hastatae. Detta faktum förklarar också, hur det varit 
möjligt, att en av de mest karaktäristiska arterna inom 
släktet, eller rättare sagt, ett helt komplex av sinsemel¬ 
lan närstående former, kunnat undertryckas eller degra¬ 
deras till former av A. latifolia och A. patula. Jag 
menar det formkomplex ur vilket Mertens och Koch 
(Deutschlands Flora, 1826) först bröt.o ut några former, 
