-33 
för de panascherade eller etiolerade bladen. En närmare 
undersökning torde icke sakna sitt intresse. — Eftersom 
solljuset strålar ned på växterna i så riklig mängd, att 
för normala blad en bråkdel däraf räcker till för maximal 
assimilation (se Brown och Escombe 1903), så är det 
icke osannolikt, att de unga bladen af den gula formen 
assimilera ungefär lika starkt som den gröna formens 
blad, hvarpå ju äfven utfallet af jodprofven tycks hän- 
~tyda. Däremot. äro de klorofyllfattiga bladen, enligt 
Willstätter och Stoll (a. st. s. 159),. känsligare för 
minskning i ljusenergin. Prof som jag tog kl. 8,30 fm. 
på plantor, söm stått i laboratoriet, visade i öfverens- 
stämmelse därmed ingen stärkelseförekomst, medan sam¬ 
tidigt undersökta gröna blad innehöllo något stärkelse. 
Halofyterna äro emellertid otvifvelaktigt bättre situerade 
än gula varieteter af mesofyterna, alldenstund de på 
grund af vattenytans spegling mottaga större ljusmängder 
än inlandsväxterna. 
Släktet Atriplex har tack vare sin utomordentliga 
formrikedom anpassat sig till lifvet i så godt som alla 
strandens zoner. De öfriga halofyterna äro mera speciali¬ 
serade. De som förekomma i öfre litoralzonen, t. ex. 
Aster och Spergnlaria, måste likväl besitta en rätt afse- 
värd tillpassningsförmåga för växlingar i saltkoncentra¬ 
tionen. Jag har gjort liknande jämförelser som beträffande 
Atriplex på Hsfer-exemplar från de två nivåerna. 
Exemplaren från supralitoralen äro större och kraf¬ 
tigare, samt ha i genomsnitt blott en femtedel så^tjocka 
blad som exemplaren från litoralen. Bäknadt efter lika 
ytor är därför klorofyllhalten i bägge typerna nästan 
lika eller närmare bestämdt 16 /is större i litoralformen — 
alltså väsentligt olika mot Atriplex formerna; sannolikt 
äro de bägge Hsfertyperna blott fenotypiskt differenta. 
Efter vikt räknadt är emellertid klorofyllet i supralit.-F. 
cirka tre gånger starkare än i lit.-F; cellerna äro alltså 
äfven här klorofyllfattigare. Äfven är den relativa halten 
Botaniska Notiser 1919 . 3 
