32 
den gnla formen framstå än klorofyllfattigare). Redan 
Lesage (1890) fann, att halofytiska modifikationer ut¬ 
märkas af reduktion af kloroplasternas storlek och antal. 
Därjämte sker, som jag nämnde, en förskjutning i färg- 
ämneshalten åt carotinoidernas sida. 
Eftersom assimilationsintensiteten är beroende af 
klorofyllhalten, så ligger antagandet nära, att denna bleka 
Atriplex - form har nedsatt assimilationsförmåga. GIriffon 
(1898; se Warming 1909 s. 220) lär ha funnit liknande 
hos andra paralellformer. Jag har ej haft tillfälle att 
göra ordentliga assimilationsbestämningar på mitt material 
utan kan tillsvidare blott hänvisa till jodprof. Dessa togos 
på blad, som lagts i alkohol samtidigt med de of van re¬ 
laterade transpirationsf örsöken (alltså 11 fm. i solsken). 
Af fyra blad tillhörande lit.-formen var ett 4 cm. 
långt stärkelsefritt, ett dito svagt stärkelsehaltigt, ett 
3 cm. långt svagt blåfärgadt vid basen samt ett 2,5 cm. 
starkt stärkelsehaltigt (svartblått). 
Af tre blad tillhörande «supral.-formen voro alla 
svartblå, alltså starkt stärkelsehaltiga. — Bedömandet 
af prof ven försvårades därigenom att den gula formens 
bladväfnad starkt brunfärgas i jodlösningen. 
Af dessa försök framgår, att, i den mån man kan 
döma af stärkelsehalten, assimilationsintensiteten är ned- 
, < ■ « ■* 
satt i den blekgröna formen. Anmärkningsvärdt är 
särskildt, att de större bladen assimilera sämst; sanno¬ 
likt beror detta på en inträdande förstöring af klorofyllet, 
alldenstund bladen blekna alltmera, allteftersom de växa 
ut. Likväl utveckla redan normala blad i utvuxet till¬ 
stånd ringare assimilatorisk effektivitet än unga blad 
(Willstätter 1918 s. 49). Willstätter har vidare funnit, 
att etiolerade blad, äfvensom gula varieteter, utveckla 
en i förhållande till sin klorofyllhalt utomordentligt hög 
assimilatorisk prestation; han anser att detta beror på 
närvaron af ett assimilationsenzym (a. st. s. 56). Sanno¬ 
likt gäller för de bleka halofytformerna liknande som 
