28 
bladytan, men samtidigt äro genom tillplattade kortän¬ 
dar och hopfästningen i. rader lämpade för ämnestran- 
sport. Klyföppningarna äro svagt nedsänkta. 
De maritima gräsens (Psamma, Ely mus) bladbygg¬ 
nad är alltför bekant för att jag skall behöf^a omnämna 
den. Af de bägge karaktäristiska representanterna för 
snpralitoralens zoner, Glyceria maritima och Festuca 
rubra , ha bilder meddelats bl. a. af Warming (1906 s. 
162). Hos Festuca rubra sitta klyföppningarna, i likhet 
med förhållandet hos Elymus och Psamma, uteslutande 
på den refflade insidan af det vid torka sig hopslu¬ 
tande bladet. Hos Glyceria maritima, hvars blad nästan 
ständigt äro hopfällda och släta, finnas klyföpp- 
ningar äfven på utsidan; detsamma gäller Glyceria 
distans. Klyföppningarna hos Glyceria maritima äro 
emellertid nedsänkta i små gropar. 
Af några vid stranden förekommande arter möter 
man nära besläktade former längre upp på land eller 
till och med inuti skogen. Strandformerna äro i detta 
senare fall utbildade som solformer. Typiska sol- och 
skuggformer af bladen utbildar Solanum dulcamara (se 
Warming 1906 s. 297, fig. 146). På Väderön växer 
skuggformen i alkärren. Dess blad äro omkring 12 
gånger större än solformens; i gengäld äro de senare 
omkring 3 gånger tjockare samt ha dubbelt pallisadpa- 
renkym och väl utveckladt svampparenkym. Hos skugg¬ 
formen upptar det enkla pallisadparenkymet nästan hela 
bladets tjocklek, medan svampparenkymet är till ytter¬ 
lighet reduceradt. , 
Sol- (resp. strand-) och skuggformer utbildar äfven 
Sedum maximum. Den förras blad äro omkring dubbelt 
så tjocka som den senares, hvilket likväl icke beror 
på färre cellantal, utan därpå, att solformens celler äro 
långsträckta, skuggformens klotrunda (jfr härmed den 
olika turgoruttänjningen Tab. I och s. 19.). I tangentialsikt 
synas de senare större. Stammens byggnad företer däremot 
i 
