B. Halofy ternas perméabilité tsförhållanden. 
I anseende till det mer eller mindre rikliga salt- 
upptagande, som utmärker halofyterna, är det af stort 
intresse att veta något om dessa växters permeabilitets- 
förhållanden. Jag har gjort ett antal bestämningar 
enligt plasmolysmetoden; hvad metoden i öfrigt angår, 
hänvisar jag till hvad som anförts i föregående paragraf- 
Mina bemödanden gingo framförallt ut på att pröfva 
permeabiliteten för klornatrium. Men för jämförelses 
skull undersöktes äfven andra salter. Hade jag börjat 
dessa undersökningar i förhoppning att finna afsevärd 
saltpermeabilitet utvecklad hos halofyterna, så blef jag 
grundligt lurad, alldenstund nästan samtliga undersökta 
växter visade en synnerligen ringa eller knappt mätbar 
permeabilitet för klornatrium. Resultatet är så mycket 
märkligare som nyligen Fitting (1917) och Tröndle 
(1918) påvisat afsevärd genomsläpplighet för salter för 
ett flertal objekt (Fitting undersökte endast epidermis- 
celler af Tradescantia , Tröndle däremot rötter af Lupi¬ 
nus, blad af Acer, Salix och Buxus). Osterhout (1915, 
1916) fann likaledes afsevärd permeabilitet för en hel 
rad salter hos Laminaria och Spirogyra. Jag själf fann 
ganska stark permeabilitet för en del salter hos rötterna 
af Vicia faba (1911). På detta ställe äro tidigare fynd 
öfver permeabilitetsförhållanden citerade. 
Jag använde mig, som förut nämnts, af principiellt 
samma metod som Fitting och Tröndle, dvs. bredvid 
hvarandra tagna snitt lades i en serie lösningar af 
0,o6 mol. koncentrationsdifferens, och plasmolystillståndet 
kontrollerades med korta mellanrum. Ett tillbakagå- 
ende af plasmolysen betyder att saltet släppts in, och 
tillbakagångens hastighet blir ett mått för permeabili- 
tetens storlek. Man kan med denna metod lätt beräkna, 
hur mycket salt som i tidsenheten passerat in i cellen. 
Om t. ex. ett par minuter efter snittets iläggande plas- 
