Om förhållandet mellan berggrundens kalk- 
halt oeh de nordsvenska växtarternas 
utbredning. 
Av John Frödin. 
Den stora roll, som markens kalkhalt spelar för 
växtarternas utbredning, har länge varit erkänd, och att 
i detalj fastställa detta inflytande är i allmänhet ganska 
lätt i de områden, där den lösa jorden, i vilken väx¬ 
terna äro rotade, har uppstått in situ genom vittring av 
den underliggande berggrunden. Genom att från trakt 
till trakt följa variationerna i den senares kalkhalt får 
man då en i allmänhet nöjaktig uppfattning av, huru 
kalkmängden växlar i växtformernas substrat. 
Helt annat är förhållandet (se /. sid. 49, 266) i de 
områden, där de lösa jordlagren vid sin bildning ha 
transporterats till den plats där de förefinnas, vilket 
är fallet med moränen 1 och flodackumulationerna. I dem 
växlar icke kalkhalten i den lösa jorden från lokal till 
lokal på samma sätt eller ens i samma riktning som i 
den underliggande berggrunden. Det mest storartade 
exemplet härpå ha vi i vårt land kanske i Upplands¬ 
halvön. med dess på urberget belägna starkt kalkhal- 
tiga morän, som till stor del härstammar från silurom- 
rådet på den utanför belägna havsbottnen. Härav förklaras 
ju också förekomsten av så många kalkväxter i Upplands 
norra och östra delar. 
Exempel på liknande förhållanden fann jag som¬ 
maren 1918 i Dalarne. Den i Siljansområdet belägna 
s. k. silurringen med dess starkt kalkhaltiga bergarter 
hyser som bekant en rik flora av kalkälskande växter, 
bland dem Primula farinosa , som i kalkområdet är myc¬ 
ket allmän. I den innanför silurringen befintliga ur- 
bergskupolen skulle man däremot vänta att finna en 
1 se härom t. ex. 3. sid. 140. 
Botaniska Notiser 1919. 
