145 
jag arten på Svalaliesotj åkkös amfibolit, vilken väl får 
Uppfattas som synnerligen kalkfattig. Växtlokalen var 
emellertid en stupande brant och det är väl möjligt att 
det där framsipprande grundvattnet till följd av sin stora 
urlakningsrayon äger en för arten tillräcklig kalkhalt. 
Av de anförda exemplen torde framgå att man icke 
utan vidare får betrakta berggrunden som representativ 
för den kalkhalti substratet som kommer växtligheten 
till godo. Markens effektiva kalkhalt beror även på 
ett antal andra faktorer vilka kunna variera i annan 
riktning än kalkmängden i det fasta berget. — När 
Thore C. E. Fries publicerar en förteckning över olika 
nordliga arter och uppdelar dem i trenne grupper allt¬ 
efter deras större el. mindre behov av kalk (v2, s. 280— 
281) samt uppenbarligen i huvudsak grundar sin uppfatt¬ 
ning härom på deras utbredning i de olika petrografiska 
zonerna, så kan tydligtvis något sådant icke tillmätas 
någon slutgiltig betydelse. 
Nyligen hava några uttalanden i denna fråga även 
o _ 
gjorts av T. A. Tengwall (7). Han tror sig hava på¬ 
visat 4 par av för varandra »vikarierande arter», av vilka 
den ena i varje par förekommer på urberg den andra i 
motsvarande vegetation på kalk. Bortsett från den dog¬ 
matiskt teoretiserande åskådning som ligger till grund 
för framställningen, måste det emellertid erinras om 
att någon detaljerad undersökning över de olika berg¬ 
arternas utbredning i det område (Sarek). där författa¬ 
ren uppger sig hava bedrivit sina studier, ännu icke 
föreligger. Det oaktat synes han huvudsakligen 1 7, s. 
81—33) hava fäst avseende vid den fasta berggrundens 
sammansättning; i alla händelser finns intet nämnt om 
det lösa jordtäckets beskaffenhet. I själva verket är 
denna också svår att bedöma emedan någon nöjaktig ut¬ 
redning över isrörelsens riktning i ifrågavarande område 
icke ännu finnes. Det torde därför vara motiverat att 
i överensstämmelse med »den induktiva metoden» avvakta 
