ur> 
dels en detaljerad fyndlista över de lokaler, där de olika 
arterna äro anträffade, dels en uppgift om. enligt vilka 
grunder substratets effektiva kalkhalt i varje särskilt fall 
bedömts. 
En sådan försiktigket torde vara så mycket mer 
grundad, som de uppgifter, författaren lämnar och som 
kunna kontrolleras, icke alltid synas överensstämma med 
verkliga förhållandet. Så påstår, han att Älchemilla al¬ 
pina »in den Hochgebirgen Nordschwedens nur auf Kalk 
vorkommt» (7. s. 34.). Uttrycket hade ju kunnat vara 
tydligare; ifall meningen är att arten i norra Norrlands 
fjälltrakter är kalkbunden, är det emellertid oriktigt. Så 
fann jag i det strax N om Sarek belägna St. Lule-om- 
rådet att A. alpina visserligen uppträder mycket ymnigt 
vid Saltoluokte a den östliga siluren därstädes l . Men 
i det längre ut belägna urbergsområdet anträffades den 
på tre vitt skilda lokaler, alltså »auf Urgestein»; den 
ena av dem Alleluokte minst 2 mil från silurbältet (4 
s. 117). Och ä ingen av de tre lokalerna fanns speciell 
anledning misstänka att det lösa jordtäcket var särskilt 
anrikat med kalk. i åtminstone ett fall växte arten på 
en liten avlagring av kvartssand. 
På samma sätt förhåller sig arten i Torne-träskom- 
rådet: a de allra flesta av de hittills funna lokalerna 
för densamma nämligen Raggisvaare. Kåpas vare, Vassi- 
jaure, Njutum och KiksgräUsen består berggrunden enl. 
den geologiska kartan av urberg. Nu är det visserligen 
sant att någon utredning icke förefinnes över isrörelsens 
riktning i området, och det är därför svårt att avgöra 
huruvidt jordtäcket ä de olika lokalerna kan vara an¬ 
rikat med kalk från annat håll. För den östligaste lo- 
kalen (Kaggisvaara) finnes emellertid ingenting anfört 
som skulle tyda därpå. På Ripasvare har jag (ö. s. 27) 
1 där den t. o. m. bildar stora bestånd. Tengyvalls uppgift 
(?. s. 35) att arten i norra Lappland icke bildar associationer, är 
oriktig. 
