158 
fältens svampparenkymceller voro mera polygonala samt 
något mindre än de gröna fältens, hvilka bildade ett 
typiskt, af större celler bestående svampparenkym. Där¬ 
jämte voro intercellulärerna å de senare •— betraktade 
å tangentialsnitt — större och mera regelbundet run¬ 
dade, å de hvita springformiga, kantiga eller mera 
oregelbundet gestaltade, äfvensom betydligt mindre. 
Delationen mellan den sammanlagda ytan af de på 
t an genti al snitt träffade intercellulärerna var å tvenne 
likstora och i öfrigt med hvarandra jämförbara gröna 
och hvita fält 3,3:1. 
I fråga om kärlknippesy sterne ts utbildning 
förefunnos också differenser. Dessa voro dock ej så 
genomgripande som de förut beskrifna. Kärlknippenas 
sammanlagda längd å likstora gröna och hvita fält var 
å de senare mindre, antydande en reduktion af lednings¬ 
systemet hos klorofyllfria bladpartier, men i öfrigt vi¬ 
sade de erhållna talen rätt stora afvikelser allt efter 
de undersökta fältens läge å bladskifvan. 
Till slut några ord om de på bladets yta uppträ¬ 
dande encelliga håren. Dessa, hvilka å olikfärgade 
bladfält ha samma byggnad, visa den egendomligheten, 
att deras vägg är starkt förtjockad och, åtminstone när 
håren äro fullt utbildade, förvedad. De antaga sålunda 
vid behandling med floroglucin-saltsyra röd-, med ani¬ 
linsulfat gulfärgning. Hårcellens basala del är starkast 
förtjockad och dess vägg försedd med talrika, raka por¬ 
kanaler. Yngre hår ha tunnare och föga eller icke 
förvedade cellmembraner. 
De livita bladfälten saknade i regeln stärkelse. 
o 
A material behandladt med Sachs’ jodprof framträdde 
de som gulbruna öar å blåsvart, stärkelseförande botten. 
Undantag gjorde dock stom acellerna, som äfven å dessa 
fält hade stärkelseinnehåll. Vid kultur af utklippta, 
klorofyllfria bladfält å 10 ^-igv glykoslösning — blad- 
styckena höllos härvid simmande å vätskan — bildade 
