Literatur-öfversigt. 
55 
gick, iiman bladens höjning inträffade. På detta sätt var 
alt sjukligt uteslutet, men å andra sidan kom till den tid, 
under hvilken vattnet uppsteg genom växtstammen, äfven 
den, livarunder det uppsögs af rötterna. (Härvid måste 
man också taga i betraktande, att någon tid åtgår efter 
det att vattnet kommit upp i bladet, innan cellernas tur¬ 
gescens åstadkommer en höjning af bladskifvan.) 
Det efter denna metod funna högsta värdet var un¬ 
gefär 5 meter i timmen. Höjningen af bladen tilltog un¬ 
der en stund, men började därefter hastigt aftaga. Väx¬ 
ter, som fått torka i solen, behöfde en längre tid, i ett 
fall ända till tre dagar efter begjutningen, innan höjnin¬ 
gen af bladen inträffade, och detta af den orsak, att vat¬ 
tenförlust utöfver ett visst maximum förminskar växtens 
vattenledningsförmåga. Att vattnets rörelse i växten är 
mycket hastig, framgår äfven där af, att bladens höjning 
inträffar på samma gång på olika höjd af stammen, så 
att det ofta är omöjligt att afgöra i hvad ordning den sker. 
År 1874 framträdde då en ny rad af försök, som Mac 
Nab hade anstält förmedelst litiumlösningar, hvar vid han 
funnit maximum af hastigheten vara 40 engelska (unge¬ 
fär lika med de svenska) tum i timmen. Denna jämfö¬ 
relsevis ringa hastighet föranledde äfven förf. att bestämma 
hastigheten af litiumlösningar i afskurna blad och grenar. 
Den använda lösningen innehöll ungefär 5 delar salpe- 
tersyradt litium på 1000 delar vatten. De växtdelar, 
livarmed försöket företogs, afskuros först under vatten, 
doppades därpå under en kort stund med snittytan i lös¬ 
ningen, sedan sönderskuros de med en ren knif ofvanifrån 
och alt längre nedåt för* att hindra saltets vidare utbred¬ 
ning och pröfvades sedan förmedelst spektralanalys. Det 
visade sig då för Philadelphus-g renar 4 J / 2 , för Amarantlius 
ungefär 6 och for Helianthus - blad mycket öfver 10 me¬ 
ter i timmen. 
Vid en så snabb rörelse kunde till och med den för 
sönderskärningen behöfliga tiden förorsaka betydliga fel, 
