56 
„Litemlur-öfvesigt. 
emedan litium på dessa tider kunde framtränga ett litet 
stycke. För att undvika detta afskuros, sedan växtdelen 
en kort stund fått absorbera litiumlösning, ocli medan 
snittytan ännu var nedsänkt däri, livar 5:te sekund från 
spetsen af föremålet alt längre ocli längre nedåt smala 
skifvor, tils man kunde vara säker, att i de afskurna de¬ 
lar ne funnes litiumreaktion. På detta sätt kunde man 
småningom närma sig den uppstigande lösningsströmmen 
och på få sekunder nära bestämma, huru långt den fram¬ 
skred på en bestämd tid. De högsta värdena gåfvo blad 
af Helianthus annuus , näml. 22 meter i timmen. Mycket 
vattenrika blad leda långsammare. 
Då enligt all sannolikhet saltet icke rör sig fortare, 
än vattnet, hvari det är löst, men man å andra sidan vet, 
att vid färgstofflösningar på läskpapper lösningsmedlet 
skyndar förbi saltet, så kan författaren endast betrakta 
det ofvan angifna värdet som ett lägre gränsvärde; ha¬ 
stigheten kan väl vara ännu större. 
Liksom man förut har försökt att ur växtens diame¬ 
ter och den genomgående vattenmängden bestämma ha¬ 
stigheten af vattnets rörelse, så kan man nu äfven, om 
den andra ocli tredje af dessa storheter är o gifna, finna 
den första. Förutsätta vi en lika fördelning af vattnet ge¬ 
nom växtens hela längd, så skall, antingen vattnet ström¬ 
mar på membranernas yta eller uti deras inre, summan 
af vattenpartiklarna i hvarje tvärsnitt vara den samma och 
följaktligen lika med den upptagna vattenmassan, divide¬ 
rad med det cylindriskt tänkta organets längd, på hvilket 
vattnet har fördelat sig. Det visade sig då, att tvärge- 
nomskärningen af vattenströmmeiT var mycket ringa i för¬ 
hållande till organets diameter; hos bladstjälkar af Heli¬ 
anthus som 1: 80; dock torde mera omfattande undersök¬ 
ningar behöfvas för afgöraudet i denna fråga. — En ut¬ 
förligare redogörelse för de försök, hvarpå ofvanstående 
meddelanden är o grundade, lofvar författaren med det 
snaraste. H—n. 
