Literatur-öfversigt. 
107 
talrika intercellularrum afbrutet, klorofyllförande paren- 
kym. Kristaller af oxalsyrad kalk äro ej sällsynta i pa- 
renkymcellerna. Liksom i allmänhet hos myrtaceerna 
träffar man äfven här rundade glandler, som afbrytande 
parenkymet öfvertäckes af 2—3 nedtryckta, tunnväggiga 
öfre-epidermisceller. Slutcellerna i klyföppningarne, som 
för öfrigt endast finnas på bladets undersida, böja sig nå¬ 
got öfver bladytan och kutikulan förtjockas något öfver 
den framskjutande kanten. 
Hos vertikalbladen ter sig anordningen af cellväfna- 
derna helt annorlunda. I båda bladsidorna finnes palisad- 
parenkym, som till och med ofta upptager svampparen- 
kymets plats, hvilket, då det finnes, utgöres af intercellu¬ 
larrum mellan sig lämnande celler. Liksom hos föregående 
bladform uppträder äfven här glandler och kristaller 
af kalkoxalat. I olikhet med kutikulan hos horizontal¬ 
bladen är den hos de vertikala bladen mycket starkt för- 
tjockad och bildar vid klyföppningarne en slags förgård, 
i hvars botten slutcellerna äro belägna; under dessa senare 
finnes åter en vinkelformig öppning mellan palisadens 
ena lager. 
Denna ofvan angifna olikhet i inre byggnad är väl 
betingad af bladets ställning till horizonten. Äro bladets 
båda ytor lika stälda i förhållande till ljuset, till den 
omgifvande luften m. m., så försvinner på samma gång 
differensen i de båda bladsidornas anatomiska byggnad. 
Denna senare bladform är ej sällsynt för Australiens väx¬ 
ter. Ändamålet med en dylik form på blad är kanske ej 
så lätt att afgöra. Föredr. nöjer sig med uttalande af 
den förmodan, huruvida den ej står i samband dels med 
ljusstrålarnes styrka, då man funnit att alt för intensiva 
solstrålar ej alltid äro för assimilationen de gynnsamma¬ 
ste, dels med den periodiska återkomsten af Australiens 
regnförande vindar. Bladets torra beskaffenhet, dess myc¬ 
ket förtjockade epidermis är i full öfverensstämmelse med 
den rådande omvexlingen af regn och torka. 
B. J— N. 
