En obeaktad känslighet hos Phycomyces. 
107 
millimeters afstånd. I det ena likaväl som i det andra 
fallet är slutresultatet detsamma: en fuktig yta förmår 
Phycomyces att lemna sin vanliga tillväxtriktning. Tager 
man bort gipsplattan, så böja sig fruktskaften uppåt 
till sitt vanliga läge. 
Från det motsvarande fenomenet hos rötterna skiljer 
sig denna företeelse äfven derigenom att densamma också 
inträder i en fullkomligt med vattengas mättad atmosfer, 
sådan man t. ex. erhåller den genom att stjelpa en glas¬ 
klocka öfver en med vatten fyld tallrik. 
Att icke hvilken yta som helst verkar på det sätt 
nu skildrats, kan man lätt öfvertyga sig om genom att i 
stället för den fuktiga gipsplattan använda en med alko¬ 
hol rengjord glasskifva; dock bör, för att resultatet skall 
blifva alldeles tydligt, en rymlig pappcylinder användas, 
så att icke den från substratet afdunstande fuktigheten 
må i nämnvärd grad kondensera sig på glaset. Man skall 
då finna att svamparne vid denna anordning förhålla sig 
alldeles annorlunda än vid det nyss beskrifna försöket. 
Ingen bor thöj ning har inträd t, utan sporangierna äro tätt 
tryckta mot glaset, medan skaften nedanför äro böjda hit 
och dit — oftast i zig-zag — som de ju måste blifva, då 
de tillväxa utan att spetsen kan höja sig. 
Den i fråga varande känsligheten besitter Phycomy¬ 
ces i mycket hög grad. Den vattengas som kondenseras 
t. ex. vid ytan af metallskifvor i fuktig luft är alldeles 
tillräcklig för att förmå den till bortböjning och med an¬ 
vändande af en zinkskifva erhåller man lika utpreglade 
resultat som med den våta gipsplattan. 
Som bekant alstras elektricitet vid fasta kroppars, 
specielt metallers, beröringsyta med fuktig luft och den 
förmodan ligger då nära till hands att den nu omtalade 
fysiologiska företeelsen skulle vara beroende af denna 
kontaktselektricitet. Denna fråga skall jag söka utreda. 
Helsingfors, maj 1881. 
(Uppsatsen mottagen af Red. d. 3 Juni 1881). 
