U2 
fortplantningsmedel, att man icke bör förvånas att oför- 
modadt finna dem på ställen, som man förut noga under¬ 
sökt. I Schweitz’ och Tyrolens alper har Schimper sett 
ställen, som i tio år varit betäckta af snö och is, inom 
få månader utveckla en rik mossvegetalion. Är då detta 
den af några filosofer så kallade generatio spontanea , der- 
före att man icke med obeväpnadt öga kan se fortplant- 
ningsmedlen ? 
II. Vegetations-organer. 
§ 1. Stammen. Dess tillväxt sker på samma sätt 
som hos Filices. Stamaxeln är en sekundär från den 
proembryonära axeln. Roten bildas icke i polär motsats 
till stammen. Mossorna äro således verkliga akrofyter, 
hvilkas spets icke beror af basens utveckling. 
Tillväxten är determinerad (hos de akrokarpiska mos¬ 
sorna) eller indet er miner ad (hos de kladokarpiska och 
pleurokarpiska). Likväl är den kladokarpiska formen en¬ 
dast en öfvergång mellan de båda ytterligheterna. Cincli - 
dotus riparius är kladokarpisk, men egentligen då den 
växer i vatten: på land blir den akrokarpisk. Det är så¬ 
ledes orätt att bilda två nya slägten eller två arter af 
dessa former hos samma art, ehuru det fordom så var 
antaget. 
Till formen äro stam och grenar cylindriska, men 
hos Lyellia, Dawsonia, alla Polytricha och Pogonata tri¬ 
angulära. På ytan är stammen vanligen glatt, ofta glän¬ 
sande. Konsistens och färg variera: än är stammen mjuk, 
saftig och nästan genomskinlig (t. ex. Schistostega , Fissi- 
dens ), än köttig, intensift grön eller röd hos mänga Brya , 
Mnia, Splachna , nästan vedartad och ebenholzsvart hos 
stora Polytricha, många Uypnaceæ och Neckeraceæ. Ju 
yngre stammen är, desto mer grön och mjuk. 
Den består af fibrösa celluler, mer eller mindre lång¬ 
sträckta. De yttre, som motsvara epidermis, hafva tjoc¬ 
kare membraner och mer eller mindre intensift röd färg: 
de närmaste, som motsvara veden, hafva tunn hyalin 
membran, fyllda af en vattenaktig saft med klorofyll och 
stärkelsekorn, hvilka då hafva molekuralrörelse: de inner- 
