29 
Panicum multicuhnum. 
Ampliochaeta exaltata. 
Stipa rostrata. 
Aristidae sp. 5. 
Trichoueura Hookeri. 
Mariscus cornutus. 
Epidendrum spicatum. 
Peperomife sp. 5. 
Alternantherae sp. 2. 
Telantherae sp. 8. 
Froelichice sp. 2. 
Loren teae sp. 3. 
Erigerontis sp. 2. 
Desmocepbalum inelegans. 
Microcoecia repens. 
Wedclia tenuicaulis. 
.Tnegeriae sp. 2. 
Scalesiae sp. 10. 
Macrae as sp. 1. 
Lecocarpus pinnatifidus. 
Chrysanthelli sp. 2. 
Borreriae sp. 1 i. 
Varroniae sp. 9. 
Tournefortiae sp. 5. 
Galapagoae sp. 2 
Ipomaeae sp. 4 
Visci sp. 3. 
Passiflorae sp. 3. 
Abutilonis sp. 2. 
Polygalae sp. 4. 
O. S. V. 
Såsom ett ytterligare stöd för hvad här blifvit anfördt kan ock dessa vexters nuva¬ 
rande utbredning på öarne gälla. Man finner nemligen, att de, hvilka tillhöra det första 
slaget, vanligen nu intaga de lägre regionerna; att de af det andra, som tydligen visa 
sig något mera afvikande, företrädesvis förekomma i de medlersta nejderna; medan de, 
hvilka höra till det tredje, d. ä. de mest egendomliga och mest skiljda arterna, jemväl 
finnas på de högst belägna bergen och slätterna. Naturligt är, att detta endast kan sä¬ 
gas gälla i allmänhet, emedan det är tydligt, dels att växternas egen natur, arten af deras 
frön o. s. v., dels att lokalernas beskaffenhet skall inverka i högsta grad hindrande eller 
befordrande deras spridning öfver större eller mindre sträckor. 
Man skulle visserligen härvid kunna göra den anmärkning, att de arter, hvilka jag 
sagt synas egendomliga för Galapagos-öarne men analoga med Amerikanska species, ej 
med rätta borde uppföras såsom skilda former utan endast såsom varieteter af sina huf- 
vudspecies. Utgående från den åsigten, att växterna, åtminstone ett särdeles stort antal 
af dem, hafva förmågan att vidt omkring sprida sig och att clervicl visserligen antaga nå¬ 
got främmande i habitus men bibehålla det väsentliga i sin art-natur, skulle man utan 
tvifvel kunna betydligt reducera det för dessa öar uppgifne antalet af sjelfständiga växt¬ 
arter. Man skulle då icke anse Galapagerna — i afseende på vegetati ons-karakter — 
annat än som en del af den Mexikanskt-An tjllänska regionen, och deras Flora, såsom ett 
fragment af den, hvilka längre öster ut äger sitt centrum. Men mot en dylik åsigt och 
ett dylikt påstående kunna, kanske med något skäl, tvenne invändningar göras. 
För det första synes det vara alldeles oundgängligt, att de systematiska framställnin- 
garne till hufvudsaklig del afse det nuvarande. Om arter förekomma, hvilka sinsemellan 
förete en i ögonen fallande olikhet i utseende, om denna olikhet låter angifva sig medelst 
karakterer, hvilka, såvidt vi känna, äro constanta och lika väsentliga som de, som skilja 
andra otvifvelaktiga species af samma eller något annat genus, så torde man vara berät¬ 
tigad att upptaga dem såsom sjelfständiga lemmar i den formseries, hvars helhet utgör ett 
genus eller en familj. Beträffande de ifrågavarande arterna vill jag i det följande bemö¬ 
da mig att tydliggöra, huru de erbjuda sådana karakterer, att de i de flesta fall, utan 
minsta svårighet begränsas från de dem närstående. Blott då när alldeles otvifvelaktiga 
mellanformer, dem vi kunna följa, uppenbara, huruledes de utbildats från sina typer, 
kunna de såsom afarter, varieteter eller former angifvas. 
