34 
FAUNA OCH FLORA 
afföringen. De sålunda uttömda larverna äro föga motstånds¬ 
kraftiga och duka snart under. Möjligheten af att de skulle 
kunna förtäras af och sedan utvecklas i en människa eller ett 
svin är af uteslutande teoretiskt intresse, men utan praktisk 
betydelse. Såsom Foster och Ransom visat äro mycket unga 
får och getter mera lämpliga som värdar för spolmasken än 
de nämnda gnagarne, emedan larverna eftei passagen genom 
lungorna kunna hålla sig kvar i tarmen och uppnå ett stadium, 
som närmar sig till mognad, ehuru de ej komma till fullt ut¬ 
vuxet tillstånd som hos människor och svin. 
I djur, som försöksvis infekterats (t. ex. råttor, marsvin 
o. s. v.), kunna Ascarislarver träffas i lefvern så tidigt som 
två dagar, i lungorna och luftstrupen så tidigt som tre dagar, 
och i tarmen efter lungpassagen så tidigt som sex dagar efter 
sedan äggen sväljts. De äro vanliga i lungorna från sju till 
tio dagar efter infektionen och aftaga i antal i lefvern, i samma 
mån, som de bli talrika i lungorna samt kunna finnas på väg 
utför matstrupen i stort antal från åtta till tio dagar efter in¬ 
fektionen. Under vandringen, innan de återvända till tarmen, 
tillväxa de i längd från omkring 0 , 2 5 mm., som de mäta som 
nykläckta, till så mycket som 2, 5 mm., men vanligen 1, 5 mm 
På samma gång förändras de åtskilligt till sin byggnad och 
byta hud åtminstone två gånger. Då det är fråga om råttor, 
möss och andra djur, i hvilkas tarmkanal parasitei na i fraga 
ej kunna komma till utveckling, äro de alla, eller praktiskt 
taget alla uttömda inom en tid af föga mer än två veckor. 
Som en afslutning till denna skiss af spolmaskens lifshistoi ia 
är det af intresse att anteckna, att, om fullmogna ägg af den 
införas under huden af ett marsvin, så ej blott kläckas de, så¬ 
som först ådagalades af Martin, hvilken dock ej följde larver¬ 
nas vandring vidare, utan larverna uppträda sedan i lungorna, 
på samma sätt som när äggen sväljts. 
Det faktum, att Ascarislarverna regelbundet passera lefver 
och lungor, väcker helt naturlig den frågan, hvilken skada göra 
de under denna vandring. Tydligtvis ha de en förmåga till 
skadegörelse, som ej ens var misstänkt, så länge man antog, 
