Smärre meddelanden. 
Fynd af stör i Stockholms skärgård. 
En dag i början af sistl. januari, då en hemmansägare i Löka, 
Möja, Arvid Österman hade varit ute på sjön för att se till sina 
ryssjor och befann sig på hemväg öfver den ännu tämligen isfria 
»Hemtjärden», fick han vid Fjärdskär, strax öster om stora Möja- 
landet syn på ett föremål, som låg och »vakade» i sjön. I tro att 
det var en död själ eller tumlare rodde han fram till föremålet, 
hvilket emellertid vid närmare skärskådande befanns vara en stor 
fisk af ett slag, som vår gode Möja-bo förut aldrig sett. Den väl¬ 
diga fisken, som enligt upphittaren skall ha varit drygt 2 m. lång 
och haft en vikt af bortåt 40 kg(?) — det är ganska betecknande 
att han hvarken blef ordentligt mätt eller vägd — lyftes med åt¬ 
skilligt besvär upp i båten och transporterades i land, där en stor 
skara öbor genast samlades för att beskåda det märkliga sjöodjuret. 
En äldre man, för öfrigt far till upphittaren, hade en gång i sin 
gröna ungdom för omkring 50 år sedan varit med om att fånga en 
likadan, ehuru betydligt mindre fisk på nät i Rödlöga skärgård 
utanför Furusund. Man hade där kallat fisken för »styrja». Eljes 
var det ingen bland Möjaborna, som någonsin sett eller hört talas 
om en dylik fisk. 
Skolläraren på ön, som tillkallades som »sakkunnig», trodde 
sig efter grundlig rannsakan af skrifterna kunna konstatera, att man 
hade att göra med en stör, hvilket också var fallet. 
Nu blef det en väldig palaver om hvad man egentligen borde 
företaga sig med fisken. Den ena rådde till att ofördröjligen skicka 
den till en fiskhandlare i Stockholm — fisken var ju nyss död, det 
kunde man tydligt se på gälar och ögon. Nej, tyckte en annan, 
det vore bäst att vara försiktig. Fisken kunde ju vara giftig, och 
i så fall riskerade säljaren att få ett åtal på halsen. En tredje 
ville, att man skulle fara in till stan med »åbäket» och visa det 
för pengar. Att inge anmälan om fyndet till Riksmuseum eller att 
vända sig till någon enskild zoologiskt intresserad person var däre¬ 
mot ingen som tänkte på, oaktadt många af de närvarande vid 
flera tillfällen blifvit undervisade om, huru de böra bete sig i lik¬ 
nande fall. 
Till sist blef upphittaren alldeles uttråkad af de goda råd, som 
haglade öfver honom, och förklarade, att han gaf fisken så många 
som flyger och far. Dagen därpå skänkte han bort sitt sällsynta 
